Викас Сваруп
Беднякът милионер

Превод от английски: Ирина Манушева, 2007

chitanka.info

На родителите ми, Винод и Индра Сваруп, и на покойния ми дядо, Шри Джагадиш Сваруп.

Благодарности

Написването на тази книга не би било възможно без подкрепата на Питър Бъкман. Дължа му огромна благодарност, задето ми е приятел, наставник и агент, точно в посочения ред. Благодаря още на Розмари и Джесика Бъкман, които положиха толкова много усилия, за да стане дебютът ми международен.

Длъжен съм да изкажа признателността си и към „Транс уърлд“, защото приеха така ентусиазирано романа ми, и защото ми дадоха най-добрия редактор, за когото един писател може да мечтае. Удоволствие бе да се работи с Джейн Лоусън, която с помощта на далечни телефонни обаждания превърна редактирането в съвместно и приятно занимание.

Ценна информация за главата „Разказът на войника“ ми бе предоставена от бригадир С. К. Шарма. Бих искал да благодаря за помощта и на Навдип Сури, Хъмфри Хоксли, Патрик Френч, Теджиндер Шарма, Морийн Травис, британската система от обществени библиотеки и „Гугъл“.

Но преди всичко, тази книга дължи появата си на бял свят на моята съпруга Апарна и синовете ми Адитя и Варун, които ми дадоха шанса да започна проекта си и силата да го завърша.

Пролог

Арестуваха ме. Задето спечелих в едно шоу.

Дойдоха за мен късно миналата нощ, когато дори бездомните кучета се бяха скрили да спят. Разбиха вратата ми, сложиха ми белезници и ме изкараха навън, където ме очакваше джип с проблясващи червени светлини.

Нямаше шумотевица. Нито един съсед не излезе от колибата си. Само старата кукумявка в клоните на тамаринда избуха в отговор на ареста ми.

Арестите в Дхарави[1] са нещо толкова обичайно, колкото джебчийството във влака. Не минава и ден, без някой да бъде отведен в участъка. Някои от арестуваните дори биват буквално влачени от полицаите, като през цялото време ритат и крещят. Други отиват тихомълком. Те може би дори очакват полицията. За тях пристигането на джипа с червените светлини всъщност е облекчение.

Връщайки се назад, си мисля, че и аз трябваше да ритам и да крещя. Да протестирам, че съм невинен, да вдигна шум, да разбудя съседите. Не че щеше да ми помогне. Даже да бях успял да събудя някого, никой нямаше да си мръдне пръста да ме защити. Щяха да наблюдават спектакъла с мътни очи, да правят изтъркани коментари от сорта на: „Ето, още един“, да се прозяват и бързо да се върнат в леглата си. Заминаването ми от най-големия коптор на Азия нямаше да промени с нищо живота им. Щеше да има същите опашки за вода сутрин и същата ежедневна борба да стигнат навреме за работа.

Нямаше дори да се помъчат да разберат причината за ареста ми. Като се замисли човек, дори аз не го направих, когато двамата полицаи нахлуха в бараката ми. Когато цялото ти съществувание е „незаконно“, когато живееш на ръба на бедността на градското бунище, където се бориш за всеки сантиметър пространство и трябва да се редиш на опашка, даже за да се изходиш, в ареста има нещо неизбежно. Свикнал си да вярваш, че един ден ще дойде призовка с твоето име и джип с мигащи червени светлини.

Някои ще кажат, че сам съм предизвикал този арест, като съм решил да участвам в това шоу. Ще размахат пръст и ще ми напомнят какво казват старците в Дхарави — никога да не пресичаш разделителната линия между богатите и бедните. В края на краищата, за какво му е на един келнер без пукната пара да участва в шоу? Мозъкът е орган, който не се очаква да използваме. За нас са само ръцете и краката.

Само да можеха да ме видят как отговарям на въпросите. Щяха да погледнат на мен с други очи. Жалко, че предаването още не е излъчено. Обаче плъзна слух, че съм спечелил нещо. Нещо като лотария. Когато другите келнери чуха новината, решиха да ми вдигнат голямо тържество в ресторанта. Пяхме, танцувахме и пихме до късно през нощта. За пръв път не ядохме прокисналата храна на Рамзи за вечеря. Поръчахме си пиле бириани и дюнер от петзвездния хотел на крайбрежния булевард. Старият барман ми предложи дъщеря си за булка. Даже киселият управител ми се усмихна подкупващо и най-после си ми даде надницата. Без да ме нарече „безполезно копеле“. Или пък „бясно куче“.

Сега Годбол ме нарича така, че и по-лошо. Седя по турски в една килия два на три метра с ръждясала метална врата и малко квадратно прозорче с решетка, през което се процежда прашен сноп светлина. Помещението е горещо и влажно. Мухи бръмчат над кашавите остатъци от едно презряло манго, размазано на каменния под. Една тъжна хлебарка пълзи към крака ми. А аз започвам да огладнявам. Стомахът ми къркори.

Казват ми, че скоро ще ме отведат в стаята за разпити, за да ме разпитват за втори път след ареста. След дълго очакване най-после идва някой да ме отведе. Самият инспектор Годбол.

Годбол не е много стар, може би малко над четиридесет. Има оплешивяваща глава и кръгло лице с извити мустаци. Върви с тежка стъпка, а охраненият му корем виси над панталоните с цвят каки.

— Проклети мухи — изругава той и се опитва да размаже една, прелитаща над лицето му. Не успява.

Днес инспектор Годбол не е в добро настроение. Тормозят го мухите. Тормози го жегата. По челото му се спускат струйки пот. Избърсва ги с ръкава на ризата си. Най-много обаче го тормози името ми.

— Рам Мохамад Томас — що за абсурдно име, смесващо всички религии? Толкова ли не е могла майка ти да реши кой е баща ти? — пуфти той, не за първи път.

Пускам обидата покрай ушите си. Станал съм безчувствен към това.

Пред стаята за разпит стоят двама полицаи — знак, че вътре има важна клечка. Сутринта дъвчеха паан и си разменяха мръсни шеги. Годбол буквално ме блъсва вътре в стаята, където пред една карта на стената стоят двама мъже и отбелязват общия брой отвличания и убийства за годината. Познавам единия. С дълга коса като на жена (или рок звезда) — същият, който присъстваше и по време на записа на шоуто и даваше нареждания на водещия. Другия не го знам — бял и напълно плешив. Носи кафяв костюм и вратовръзка, при все смъртоносната жега. Напомня ми за полковник Тейлър.

Вентилаторът на тавана се върти с пълна сила, но стаята изглежда задушна заради липсата на прозорец. От белосаните стени се надига жега и се връща назад от ниския дъсчен таван. Дълга, тънка греда разделя стаята на две равни части. Помещението е голо, като изключим една ръждива маса с три стола в средата. Над нея от дървената греда виси метална лампа.

Годбол ме представя на белия мъж, подобно на цирков дресьор, показващ опитомения си лъв.

— Рам Мохамад Томас, сър.

Белият мъж попива челото си с носна кърпа и ме поглежда, сякаш съм някакъв нов вид маймуна.

— Значи това е знаменитият ни победител! Трябва да призная, че изглежда по-възрастен, отколкото си мислех. — Опитвам се да определя акцента му. Говори също така носово, като богатите туристи, които съм виждал да обикалят из Агра, идващи от далечни места като Балтимор и Бостън.

Американецът се отпуска в един стол. Има яркосини очи и розов нос. Зеленикавите вени по челото му приличат на малки клончета.

— Здравейте — поздравява той, — казвам се Нийл Джонсън. Представлявам „Ню Ейдж Телемедия“, компанията, която продуцира състезанието. А това е Били Нанда, продуцентът.

Мълча. Маймуните не говорят. Особено пък на английски.

Той се обръща към Нанда.

— Нали говори английски?

— Къде ти е умът, Нийл? — укорява го Нанда. — От къде на къде ще говори английски? Той е тъп келнер в някакъв забравен от бога ресторант!

Звукът от приближаващи сирени разсича въздуха. В стаята се втурва един полицай и прошепва нещо на Годбол. Инспекторът изтичва навън и се връща заедно с нисък, пълен мъж с униформата на високопоставен полицай. Годбол се ухилва на Джонсън, показвайки жълтите си зъби.

— Господин Джонсън, комисарят е тук.

Джонсън става на крака.

— Благодаря, че дойдохте, господин комисар. Мисля, че вече се познавате с Били.

Комисарят кимва.

— Дойдох, веднага щом получих съобщението на вътрешния министър.

— А, да… той е стар приятел на господин Михайлов.

— Е, какво мога да сторя за вас?

— Комисар, нужна ми е вашата помощ за „Кой ще спечели един милиард?“.

— „Кой ще спечели един милиард?“ ли? Какво е това?

— Шоу, което нашата компания излъчва в тридесет и пет страни. Може би сте виждали рекламите ни из цял Мумбай.

— Вероятно не съм обърнал внимание. Но защо милиард?

— Защо не? Гледали ли сте „Кой иска да стане милионер?“[2]

— „Каун Банега Крорепати“? Това шоу беше станало всенародна мания. В семейството ми никой не го пропускаше.

— И защо го гледахте?

— Ами… беше много интересно.

— Щеше ли да ви бъде толкова интересно, ако наградата не беше един милион, а десет хиляди?

— Е… сигурно.

— Именно. Виждате ли, най-примамливото нещо на света не е сексът. А парите. И колкото по-голяма е сумата, толкова по-интересно става.

— Разбирам. И кой е водещият на вашето шоу?

— Прем Кумар.

— Прем Кумар? Този второстепенен актьор? Но той не е и наполовина толкова известен, колкото Амитабх Баччан[3], който водеше „Крорепати“.

— Не се притеснявайте, ще стане. Разбира се, отчасти бяхме длъжни да изберем него, защото притежава 29 процента от акциите на индийското подразделение на „Ню Ейдж Телемедия“.

— Аха, схващам картинката. И какво общо има с всичко това този младеж, как се казваше, Рам Мохамад Томас?

— Той участва в петнадесетото издание миналата седмица.

— И?

— И отговори вярно на всички дванадесет въпроса, с което спечели един милиард рупии.

— Какво? Шегувате се!

— Не, не се шегувам. И ние се изумихме. Това момче спечели най-големия джакпот в историята. Предаването още не е излъчено, така че не са много хората, които го знаят.

— Ясно. Щом казвате, че е спечелил милиард, значи е спечелил милиард. Къде е проблемът?

Джонсън замълчава.

— Може ли двамата с Били да поговорим насаме с вас?

Комисарят прави знак на Годбол да излезе. Инспекторът ме поглежда заплашително и си тръгва. Аз оставам в стаята, но никой не обръща внимание. Аз съм просто келнер. А келнерите не разбират английски.

— Разбирате ли, комисар, точно в момента господин Михайлов не е в състояние да плати един милиард рупии.

— Защо изобщо ги е предложил тогава?

— Ами… търговски трик.

— Вижте, аз все пак не разбирам. Даже да е трик, това не е ли добре за вашето шоу — някой да спечели голямата награда? Помня, че когато някой участник спечелеше милион в „Кой иска да стане милионер?“, рейтингът на състезанието се удвояваше.

— Въпрос на време, комисар, въпрос на време. Шоу програми като „Кой ще спечели един милиард?“ не могат да бъдат управлявани от случайността, с хвърляне на зарове. Трябва да следват сценария. А според сценария победител не трябваше да има поне през първите осем месеца, докато не си възвърнем достатъчно инвестиции чрез реклами. Сега обаче този тип Томас провали всичките ни планове.

Комисарят кимва.

— Добре, какво искате да направя?

— Искам помощта ви да докажем, че Томас е измамил по време на шоуто. Че няма начин да познае отговорите на всичките дванадесет въпроса без съучастник. Само си помислете. Никога не е ходил на училище. Дори вестници не чете. Няма начин да спечели голямата награда.

— Е… аз не съм толкова сигурен — комисарят се почесва по главата. — Имало е случаи на момчета с беден произход, които впоследствие се оказват гении. Нима самият Айнщайн не е бил изключен от училище?

— Вижте, господин комисар, ние можем да докажем още на мига, че този младеж не е никакъв Айнщайн — казва Джонсън и прави знак на Нанда.

Нанда се приближава към мен, прокарвайки пръсти през буйната си коса. Обръща се към мен на хинди:

— Господин Рам Мохамад Томас, ако наистина сте толкова умен, та да спечелите нашето състезание, бихме искали сега да го докажете, като заради нас участвате в още един тест. Въпросите ще бъдат съвсем прости. Почти всеки средно интелигентен човек би трябвало да знае отговорите. — Той ме приканва да седна на един стол. — Готов ли сте? Ето въпрос номер едно. Каква е валутата на Франция? Възможните отговори са: А) долар, Б) паунд, В) евро или Г) франк.

Аз мълча. Изведнъж разтворената длан на комисаря ме удря силно през бузата.

— Копеле такова, да не си глух? Отговаряй или ще ти разбия зъбите! — заплашва ме той.

Нанда започва да подскача като луд… или като рок звезда.

— Моля ви, не можем ли да го направим цивилизовано? — пита той комисаря. После се обръща към мен. — Е? Какъв е отговорът ви?

— Франк — отвръщам аз мудно.

— Грешен отговор. Верният е „евро“. Добре, въпрос номер две. Кой е първият човек, стъпил на Луната? А) Едуин Олдрин, Б) Нийл Армстронг, В) Юрий Гагарин или Г) Джими Картър?

— Не знам.

— Нийл Армстронг. Въпрос номер три. Пирамидите се намират в: А) Ню Йорк, Б) Рим, В) Кайро или Г) Париж?

— Не знам.

— В Кайро. Въпрос номер четири. Кой е президентът на САЩ? А) Бил Клинтън, Б) Колин Пауъл, В) Джон Кери или Г) Джордж Буш?

— Не знам.

— Джордж Буш. Съжалявам, господин Томас, но вие не успяхте да отговорите на нито един въпрос.

Нанда се обръща към комисаря и минава на английски.

— Виждате ли, казах ви, че този тип е бавноразвиващ се. Единственият начин да е отговорил на всички въпроси миналата седмица е ако го е направил с измама.

— Някаква идея как е можел да измами? — пита комисарят.

— Ето това ме мъчи и мен. Нося ви две копия от предаването на DVD. Експертите ни го прегледаха съвсем подробно, но нищо не откриха. Е, все нещо ще изскочи.

Гладът в стомаха ми вече стига до гърлото и се чувствам замаян. Присвивам се, кашляйки.

Джонсън, плешивият американец, ме гледа остро.

— Помните ли, комисар сахиб[4], случая с майора от армията, който спечели един милион лири в „Кой иска да стане милионер?“. Беше в Англия, преди няколко години. Компанията отказа да плати. Полицията започна разследване и успя да осъди майора. Оказа се, че в публиката имал съучастник — професор, който му подсказвал правилните отговори чрез код от покашляния. Със сигурност нещо подобно се е случило и тук.

— Значи да гледаме за кашлящ в публиката?

— Не. Няма прокашляния. Трябва да е използвал друг сигнал.

— Ами пейджър или мобилен телефон?

— Не. Сигурни сме, че не е имал нищо в себе си. А и в студиото не може да работи нито пейджър, нито мобилен телефон.

На комисаря му хрумна идея:

— Мислите ли, че може да са му имплантирали чип за памет в мозъка?

Джонсън въздъхна.

— Комисар сахиб, струва ми се, че сте гледали прекалено много научно–фантастични филми. Вижте, каквото и да е, трябва да ни помогнете да го открием. Не знаем кой е бил съучастникът. Не знаем каква система за подсказване са използвали. Но съм сто процента сигурен, че това момче е измамник. Трябва да ни помогнете да го докажем.

— Мислили сте да го откупите? — предлага с надежда комисарят. — Имам предвид, че той вероятно не знае колко нули има в един милиард. Предполагам, че ще е много щастлив, ако му подхвърлите няколко хиляди рупии.

Иде ми да светна комисаря по главата. Признавам, че преди шоуто не знаех колко точно е един милиард. Но това е минало. Сега знам. И съм решен да си получа наградата. С всичките девет нули.

Отговорът на Джонсън ме успокоява.

— Не можем да го направим — казва той. — Ще станем уязвими за съдебен процес. Разбирате ли, той е или бона фиде[5] победител, или мошеник. Затова или ще получи един милиард, или ще отиде в затвора. Няма половинчати решения. Трябва да ми помогнете да се погрижим да отиде в затвора. Господин Михайлов ще получи инфаркт, ако се наложи да се бръкне с един милиард.

Комисарят поглежда Джонсън право в очите.

— Разбирам какво искате да кажете — провлачено казва той. — Но какво ще получа аз?

Като по сценарий Джонсън го хваща под ръка и го отвежда в ъгъла. Говорят с приглушен глас. Улавям само две думи: „Десет процента“. Комисарят е явно развълнуван от чутото. „Добре, добре, господин Джонсън, смятайте работата за свършена. Нека сега повикам Годбол.“

Поканват инспектора.

— Годбол, какво си му измъкнал досега? — пита комисарят.

Годбол ме гледа унищожително.

— Нищо, господин комисар. Копелето все повтаря, че просто „знаел“ отговорите. Казва, че е извадил късмет.

— Късмет, а? — сумти Джонсън.

— Да, сър. Още не съм използвал трета степен, иначе щеше да пее като птичка. Само да ми разрешите, сър, за нула време ще науча имената на всичките му съучастници.

Комисарят поглежда въпросително Джонсън и Нанда.

— Имате ли нещо против?

Нанда буйно клати глава и размята буйната си коса.

— В никакъв случай. Без насилие. Вестниците вече са надушили за ареста. Ако разберат и че е изтезаван, с нас е свършено. Имам си достатъчно проблеми, остава само да се притеснявам да не ме съдят проклетите неправителствени организации за човешките права.

Комисарят го потупва по гърба.

— Били, станал си досущ като американците. Не се притеснявай. Годбол е професионалист. Няма да остане и един белег по тялото му.

В стомаха ми като балон се надигат гняв и жлъч. Иде ми да повърна.

Комисарят се приготвя да си ходи.

— Годбол, до утре сутрин искам името на съучастника и пълни подробности за начина на действие. Използвай всички необходими средства, за да изтръгнеш информацията. Но внимавай. Не забравяй, че от това зависи повишението ти.

— Благодаря ви, сър. Благодаря ви. — Годбол надява усмивка. — И не се безпокойте, сър. Когато приключа с това момче, то ще е готово да си признае и за убийството на Махатма Ганди.

Опитвам се да си спомня кой е убил Махатма Ганди, за когото се казва, че точно преди да умре, казал: „О, Рама!“. Запомнил съм го, защото когато го чух, възкликнах: „Това е моето име!“. А отец Тимъти внимателно ми обясни, че това е името на индуисткия бог Рама, който бил прокуден в джунглата за четиринадесет години.

Междувременно Годбол се връща, след като е изпратил комисаря и двамата мъже. Влиза в стаята за разпити и трясва вратата. После ми размахва пръсти.

— А сега, кучи сине, се събличай!

Остра, пулсираща болка пронизва всяка пора на тялото ми. Ръцете ми са вързани за дървената греда с кораво въже. Гредата се намира на три метра над земята, така че краката ми висят във въздуха, а ръцете и стъпалата сякаш се разкъсват. Съвсем гол съм. Ребрата ми стърчат като на гладно африканско детенце.

Годбол ме изтезава от повече от час, но още не е свършил. Горе-долу на всеки половин час се връща с нов инструмент за мъчения. Първо навря в ануса ми една червена пръчка, намазана с чили. Имах усещането, че през гръбнака ме пробожда нажежен шиш. Задавих се и повърнах от болка. След това натопи главата ми в кофа с вода и я държа там, докато дробовете ми едва не експлодираха. Плюх и се задъхвах, едва не се удавих.

Сега държи жица под напрежение в ръката си, като фойерверки на Дивали[6]. Танцува около мен като пиян боксьор и изведнъж скача насреща ми. Допира голата жица върху петата на лявото ми стъпало. Електрическото напрежение пронизва тялото ми като гореща отрова. Сгърчвам се и се извивам в конвулсии.

Годбол крещи.

— Копеле, още ли не искаш да ми кажеш какъв номер си използвал в шоуто? Кой ти подсказва? Кажи ми и край с мъченията. Ще получиш хубава, топла храна. Може дори да си отидеш у дома.

Сега обаче домът ми звучи като много далечно място. А от топлата храна бих повърнал. Ако не си ял дълго време, гладът се свива и отмира, като оставя само тъпа болка под лъжичката.

Започва да ме залива първата вълна от гадене. Причернява ми. През мъглата виждам висока жена с разпилени черни коси. Вятърът вие зад нея и размята косата пред лицето й, като го скрива. Носи бяло сари от тънък плат, което се вее и трепти като хвърчило. Тя разтваря ръце и изплаква: „Синко… сине… какво правят с теб?“.

„Майко!“, крещя аз и се протягам към нея през мъглата, но Годбол ме стисва грубо за врата. Сякаш тичам, без да се придвижвам напред. Удря ме силно и видението изчезва.

Отново държи писалката. Черна писалка, с лъскав златен писец. На върха му искри синьо мастило.

— Подпиши признанията си — нарежда ми той.

Признанията са съвсем прости.

„Аз, Рам Мохамад Томас, с настоящото признавам, че на 10 юли участвах в шоуто «Кой ще спечели един милиард?». Признавам, че използвах измама. Не знаех отговорите на всички въпроси. С настоящото оттеглям претенциите си за голямата награда и за всяка награда въобще. Моля за извинение. Правя тези признания в пълно съзнание и без никакъв натиск. Подпис: Рам Мохамад Томас.“

Знам, че е въпрос на време да подпиша. Няма да мога да издържа още дълго. Все ни повтаряха никога да не влизаме в пререкания с полицията. Момчетата от улицата като мен стоят в дъното на хранителната верига. Над нас са дребните престъпници като джебчиите. След тях идват изнудвачите и лихварите. После — доновете. Над тях — едрите бизнесмени. Но най-отгоре, над всички стои полицията. Те притежават оръдията на голата сила. И няма кой да ги проверява. Кой може да контролира полицията? Така че аз ще подпиша признанията. След още десет, може би петнадесет удара. След още пет, може би шест електрошока.

Изведнъж чувам оживление пред вратата. Полицаите крещят. Чуват се силни гласове. Вратата се отваря с трясък. В стаята се втурва млада жена. Средна на ръст, със слабо телосложение. Има хубави зъби и красиво извити вежди. На челото си носи голямо кръгло, синьо бинди[7]. Облеклото й се състои от бели шалвари, синя дупатта[8] и кожени сандали. Дългата й черна коса пада свободно. На лявото й рамо виси кафява чанта. Има нещо силно в присъствието й.

Годбол е толкова сащисан, че допира голата жица до собствената си ръка и изпищява от болка. Понечва да сграбчи натрапницата за яката, но осъзнава, че това е жена.

— Коя, по дяволите сте вие, да нахлувате така? Не виждате ли, че съм зает?

— Казвам се Смита Шах — заявява жената спокойно, — и съм адвокат на господин Рам Мохамад Томас. — След това поглежда към мен, вижда състоянието ми и бързо отвръща очи.

Годбол е смаян. Толкова е смаян, че не забелязва колко удивен съм и аз самият. Никога не съм виждал тази жена. Нямам пари да си взема такси, камо ли да наема адвокат.

— Пак ли? — изграчва Годбол. — Вие сте му адвокат?

— Да. И това, което правите на моя клиент, е съвършено незаконно и неприемливо. Искам незабавно прекратяване на това отношение. Той си запазва правото да ви съди по член 330 и 331 от Индийския наказателен кодекс. Настоявам да ми покажете документите за неговото задържане. Не виждам никакъв първоначален доклад. Не са били описани основанията за ареста, както се изисква по член 22 от Конституцията, освен това нарушавате и параграф 50 от Закона за криминалното преследване. И ако не ми представите заповедта за задържане, аз ще отведа клиента си от участъка, за да му осигуря лична консултация.

Годбол успява да каже само:

— Ъъ… хм… ще трябва да говоря с… с комисаря. Моля, почакайте. — Той поглежда жената с безпомощно изражение, поклаща глава и се изнизва от стаята.

Впечатлен съм. Не знаех, че адвокатите имат такава власт над полицията. Хранителната верига трябва да бъде преразгледана.

Не знам кога се е върнал Годбол в стаята, какво е казал на адвокатката и какво му е отвърнала тя, защото изгубих съзнание. От болка и от глад и… от щастие.

Седя на кожен диван, с чаша горещ чай в ръце, от който се издига пара. Четвъртитото бюро е отрупано с бумаги. Отгоре има стъклено преспапие и червена настолна лампа. Стените на стаята са боядисани в розово. Лавиците са отрупани с дебели черни книги със златни букви отстрани. На стените има окачени сертификати и дипломи в рамки. В единия ъгъл има саксия с лунария.

Смита се връща с чиния и чаша в ръце. Помирисвам храната.

— Знам, че сигурно сте гладен, затова донесох малко чапати[9], зеленчуци и кока-кола. Само това имах в хладилника.

Улавям я за ръката. Тя е топла и влажна.

— Благодаря ви — казвам. Все още не знам как се е озовала в полицейския участък, нито пък защо. Каза ми само, че е прочела във вестника за ареста ми и е дошла възможно най-бързо. Сега съм в дома й в Бандра. Няма да я питам кога и защо ме е довела тук. Човек не задава въпроси за чудесата.

Започвам да ям. Изяждам всички чапати. Омитам зеленчуците. Изгълтвам колата. Ям така, че очите ми да изскочат.

Късна вечер е. Хапнал съм и съм поспал. Смита още е с мен, но сега съм в спалнята й, седнал на голямо легло със синя кувертюра. Спалнята й е различна от тази на предишната ми работодателка, филмовата звезда Нилима Кумари. Вместо огромни огледала, награди и статуетки, по лавиците има книги и голям кафяв плюшен мечок със стъклени очи. Но също като Нилима, и тя има телевизор „Сони“ и даже DVD плейър.

Смита седи до мен на ръба на леглото и държи диск в ръцете си.

— Виж, успях да се сдобия със запис на шоуто. Сега можем да го прегледаме внимателно. Искам да ми обясниш как точно успя да отговориш на всички въпроси. И да ми кажеш истината.

— Истината?

— Дори наистина да си измамил, моя работа е да те защитавам. Нищо от това, което ми кажеш, не може да се използва срещу теб в съда.

В ума ми се прокрадват първите съмнения. Дали тази жена не е твърде добра, за да е истинска? Дали не е пратена от плешивия Джонсън, за да измъкне уличаващи истини от мен? Мога ли да й се доверя?

Време е да взема решение. Вадя късметлийската си монета от една рупия[10]. Ези — ще й сътруднича. Тура — няма. Подхвърлям монетата. Ези.

— Познавате ли Алберт Фернандес? — питам я.

— Не. Кой е той?

— Притежава нелегална фабрика в Дхарави, която произвежда каишки за часовници.

— И?

— Играе матка.

— Матка ли?

— Незаконна хазартна игра на карти.

— Ясно.

— Та Алберт Фернандес играе матка и миналия четвъртък направи невероятна игра.

— Какво стана?

— Изкара петнадесет печеливши ръце подред. Можете ли да повярвате? Петнадесет подред. Спечели петдесет хиляди рупии за една вечер.

— Е? Още не мога да схвана връзката.

— Не разбирате ли? Провървя му на карти. На мен ми провървя в играта.

— Искате да кажете, че просто сте отгатнали отговорите и сте отговорили правилно на дванадесет от общо дванадесет въпроса само с помощта на късмета си?

— Не. Не отгатнах отговорите. Знаех ги.

— Знаели сте отговорите?

— Да. На всички въпроси.

— Тогава защо казвате, че ви е провървяло?

— А не беше ли късмет да се паднат въпроси, на които знам отговорите?

Изражението на пълно неверие на лицето на Смита бе красноречиво. Повече не издържам. Избухвам от тъга и гняв:

— Знам какво си мислите. И вие, като Годбол, се чудите какво съм правил на това шоу. И вие, като Годбол, вярвате, че ме бива само да сервирам пържено пиле и уиски в ресторанта. Че ми е съдено да живея като куче и да умра като муха. Нали?

— Не, Рам — тя ме улавя за ръката. — Никога не бих повярвала това. Но ти трябва да разбереш. Ако ще ти помагам, трябва да знам как си спечелил този милиард. И си признавам, че ми е трудно да разбера. Боже, дори аз не мога да отговоря и на половината от тези въпроси.

— Е, госпожо, и ние, бедните, също можем да задаваме въпроси и да настояваме за отговори. И се обзалагам, че ако ние направим викторина, богатите няма да могат да отговорят на ни един въпрос. Не знам каква е валутата на Франция, но мога да ви кажа колко пари дължи Шалини Тай на кварталния лихвар. Не знам кой е бил първият човек на Луната, но знам кой пръв е произвел нелегални DVD-та в Дхарави. Вие можете ли да отговорите на тези въпроси в моята викторина?

— Виж, Рам, не се пали. Не искам да те обидя. Наистина ми се ще да ти помогна. Но ако не си измамил, трябва да знам как така си знаел отговорите.

— Не мога да обясня.

— Защо?

— Вие обръщате ли внимание как дишате? Не. Просто знаете, че дишате. Не съм ходил на училище. Не съм чел книги. Но ви казвам, че знаех тези отговори.

— Значи трябва да опозная целия ти живот, за да разбера откъде са се взели отговорите ти?

— Може би да.

Смита кимва.

— Струва ми се, че това е ключът. В края на краищата, една викторина не е толкова въпрос на познания, колкото изпитание за паметта. — Тя оправя синята си дупатта и ме поглежда в очите. — Искам да чуя спомените ти. Можеш ли да започнеш отначало?

— Искате да кажете, от годината, в която съм роден? Година номер едно?

— Не. От въпрос номер едно. Но преди да започнем, обещай ми, Рам Мохамад Томас, че ще ми казваш истината.

— Както казват във филмите, „Истината, цялата истина и нищо друго, освен истината“?

— Именно.

Поемам си дълбоко дъх.

— Обещавам. Но върху какво да се закълна? Гита[11], Коранът, Библията — всичко ще свърши работа.

— Няма нужда от книга. Аз съм ти свидетел. Точно както ти на мен.

Смита вади лъскавия диск от обложката му и го пъха в DVD-то.

[1] Бедняшкият квартал в центъра на финансовата столица на Индия Мумбай, известен като най-голямото гето в Азия. — Бел.ред. ↑

[2] Оригиналното наименование на телевизионното шоу, познато у нас като „Стани богат“. — Бел.ред. ↑

[3] Амитабх Баччан (р. 1942 г.) — един от най-касовите индийски актьори с продължаваща и до днес филмова кариера. — Бел.прев. ↑

[4] Господине — вежливо обръщение. — Бел.прев. ↑

[5] Истински, неподправен — от латински — Бел.ред. ↑

[6] Един от най-важните религиозни празници в индуизма. — Бел.прев. ↑

[7] Червена точка, поставяна между веждите, символ на духовно просветление. — Бел.ред. ↑

[8] Дълъг шал, задължителен за облеклото на жените в Южна Азия. — Бел.ред. ↑

[9] Тънка тестена питка — Бел.прев. ↑

[10] Основната парична единица в Индия. 1 рупия = 16 анна = 64 пайса. Около 50 рупии се равняват на един долар. — Бел.прев. ↑

[11] Бхагавад гита, известна и като Гита, е санскритска поема, част от индийския епос Махабхарата. — Бел.ред. ↑

Смъртта на един герой
1 000

Отеква третият звънец. Пурпурната кадифена завеса ей сега ще се вдигне. Светлините постепенно отслабват, докато накрая в тъмната зала като въглен остава да свети само червената табелка „Изход“. Продавачите на пуканки и студени напитки започват да си излизат. Двамата със Салим заемаме местата си.

Първото, което трябва да знаете за Салим, е, че той е най-добрият ми приятел. Второто е, че е луд по индийски филми. Ама не всякакви индийски филми. Само такива с Арман Али.

Казват, че първо бил Амитабх Баччан. След това — Шахрукх Хан. Сега е Арман Али. Истинският екшън — герой. Индийският гръцки бог. Любимецът на милиони.

Салим обича Арман. По-точно, боготвори го. Малката му стаичка в чаула[1] е като светилище. Цялата е облепена с плакати, изобразяващи героя в най-различни пози. Арман с кожено яке, Арман на мотоциклет. Арман с разсъблечена риза, с голи космати гърди. Арман с пистолет. Арман на кон. Арман в басейн, заобиколен от красавици.

Седим на места А21 и А22 на първия ред на първи балкон в Кралския кинотеатър в Бандра. Всъщност не би трябвало да сме тук. На билетите в предния ми джоб не пише „Първи балкон, ред 150“. Вместо това пише: „Партер, ред 25“. Разпоредителят беше в добро настроение и ни направи услуга. Каза ни да се качим и да се наслаждаваме на балкона, понеже ложите са празни. Целият балкон бе почти пуст. С изключение на двама ни със Салим, пред нас седяха не повече от двайсетина души.

Когато ходим на кино със Салим, обикновено сядаме в партера. Така можем да подвикваме и подсвиркваме. Салим е убеден, че колкото по-близо седи до екрана, толкова по-близо е и до действието. Казва, че може да се наведе напред и почти да докосне Арман. Може да преброи вените по бицепсите на Арман, да види бялото на лешниковозелените очи на Арман, леко наболата му брада, малката черна бенка на острия му нос.

Аз не съм кой знае какъв почитател на Арман Али. Струва ми се, че играе по един и същ начин във всички филми. Но и аз обичам да седя в партера, възможно най-близо до грамадния екран. Оттам гърдите на героинята изглеждат по-пищни.

Завесата се вдига и екранът проблясва. Първо са рекламите. Четири, платени от частни компании, и една — от правителството. Казват ни как да сме отличници и шампиони по крикет, като закусваме с „Корн Флейкс“. Как да караме бързи коли и да сваляме страхотни момичета, като ползваме одеколон „Олд спайс“. (Това е парфюмът, който използва Арман, обяснява Салим.) Как да получим повишение и да имаме светещи бели дрехи с помощта на сапун „Рома“. Как да живеем като царе, като пием уиски „Ред енд Уайт“. И как да умрем от рак на белите дробове, като пушим цигари.

След рекламите има кратка пауза за смяна на лентите. Прокашляме се и прочистваме гърлата си. После на екрана се появява служебният надпис, който ни казва, че филмът е разрешен за деца с възрастен придружител и че се състои от седемнайсет ролки с обща дължина на лентата 4 639,15 м. Сертификатът е подписан от някоя си г-жа М. Кейн, председател на Борда по цензурата. Тя подписва всички сертификати. Салим често ме пита за тази дама. Завижда й за професията. Тя гледа филмите на Арман преди всички останали.

Започват началните надписи. Салим познава всички в този филм. Знае кой е гардеробиерът, кой е директорът на продукцията, кой е финансовият отговорник, тонрежисьорът и асистентите. Той не говори особено добре английски, но чете имената, дори тези с малките букви. Гледал е този филм вече осем пъти и всеки път запомня по някое ново име. Ако обаче видите съсредоточената му физиономия, ще решите, че гледа премиерата с билети, купени на черно.

След две минути Арман Али се появява в цялото си великолепие, скачайки от един синьо-бял хеликоптер. Очите на Салим светват. Виждам същото невинно вълнение, което бе изписано на лицето му и преди година, когато срещна Арман на живо.

Салим нахълтва в стаята и пада ничком върху леглото.

Стряскам се и извиквам:

— Салим, Салим! Какво стана? Защо се прибираш толкова рано? — Обръщам го по гръб. Той се смее.

— Случи се нещо невероятно! Това е най-щастливият ден от живота ми! — оповестява той.

— Какво стана? Да не си спечелил от лотарията?

— Не! По-хубаво! Видях Арман Али.

Малко по малко чувам цялата спираща дъха история. Как Салим зърнал Арман Али, докато правел ежедневната си обиколка из Гхаткопар[2]. Знаменитият актьор тъкмо слизал от „Мерцедес“-а си, за да влезе в един петзвезден хотел. Салим пътувал с автобуса и отивал да достави последната кутия обяд на един клиент. В мига, в който погледът му попаднал върху Арман, той скочил от бързия автобус, едва не бил блъснат от едно „Сузуки Марути“ и се втурнал към актьора, който тъкмо минавал през въртящите се врати на хотела. Високият, мускулест униформен охранител на входа го спрял и не го пуснал да влезе в хотела. „Арман!“, развикал се Салим, в отчаян опит да привлече вниманието на звездата. Арман чул вика, спрял и се обърнал. Погледът му срещнал този на Салим. Арман леко се усмихнал, едва-едва кимнал и продължил към фоайето. Салим забравил за обяда и на бегом дошъл да ми се похвали за сбъднатата си мечта. Някой клиент на „Разносвачи на обяд Гоули“ си остана гладен онзи следобед.

— Арман, по-различно ли изглежда, отколкото на екрана? — питам аз.

— Не. На живо е още по-добър — отвръща Салим. — По-висок е и по-красив. Амбицията на живота ми е да стисна ръката му, поне веднъж. Сигурно после няма да я мия цял месец.

Мисля си колко хубаво е да имаш простички, неусложнени амбиции, като, например, да стиснеш ръката на някоя звезда.

А на екрана същата ръка държи пистолет и го е насочила срещу трима полицаи. В този филм Арман играе гангстер. Гангстер с широко сърце. Ограбва богатите и дава парите на бедните. Междувременно се влюбва в главната героиня — многообещаващата актриса Прия Капур, изпява шест песни и изпълнява желанието на обичната си майка, като я завежда на поклонническо пътуване до светилището на Вайшну Деви[3]. Поне така се развива историята до антракта.

Появата на Прия Капур се приветства с подсвирквания от ложите. Тя е висока, хубава актриса, която преди няколко години спечели титлата „Мис Свят“. Тялото й е изваяно като на класическа красавица, с големи гърди и тънка талия. Тя е любимата ми актриса тия дни. Във филма все се цупи и повтаря на комика да „млъкне“. Ние се смеем.

— Амбицията ти е да стиснеш ръката на Арман — казвам аз на Салим, — но каква според теб е амбицията на Арман в живота? Той сякаш има всичко — лице, слава, богатство.

— Грешиш — отвръща Салим важно, — няма Урваши.

Вестниците са пълни с материали за раздялата на Арман и Урваши, след деветмесечна шеметна връзка. Говори се, че Арман бил покрусен. Спрял да се храни и да пие. Мислел за самоубийство. Урваши Рандхава се върнала към кариерата си на модел.

Забелязвам, че Салим плаче. Очите му са зачервени и плувнали в сълзи. Не е ял цял ден. Стъклената рамка с формата на сърце, в която имаше снимка на Арман и Урваши и за която беше похарчил почти половината от мизерната си заплата, лежи на земята, строшена на стотици парченца.

— Слушай, Салим, вдетиняваш се. Нищо не можеш да направиш — казвам му аз.

— Само да можех да се срещна с Арман. Искам да го успокоя. Да го хвана за ръка и да му позволя да си поплаче на рамото ми. Казват, че като си поплачеш, ти олеква.

— И как ще помогне това? Урваши няма да се върне при Арман.

Салим внезапно вдига очи.

— Мислиш ли, че мога да поговоря с нея? Може да я убедя да се върне при Арман. Да й кажа, че е било грешка. И колко е тъжен и разкаян.

Поклащам глава. Не искам Салим да преброди цял Мумбай в търсене на Урваши Рандхава.

— Не е хубаво да си пъхаш носа в чуждите работи, нито да превръщаш чуждите проблеми в свои, Салим. Арман Али е зрял човек. Той сам ще се справи с проблемите си.

— Искам поне да му изпратя подарък.

Отива да купи голяма туба лепило „Февикол“ и събира всички парченца от строшената рамка с формата на сърце. Отнема му седмица, за да залепи цялото сърце и да се получи рамка с решетка от преплитащи се черни линии — единствен свидетел за счупването.

— Сега ще го изпратя на Арман — заявява Салим, — в символ, че дори и разбитото сърце може да зарасне.

— С „Февикол“?

— Не, с любов и нежност.

Салим го увива в парче плат и го изпраща на домашния адрес на Арман. Не знам дали е стигнало до звездата. Или е било счупено от пощите, разбито от охраната или изхвърлено от секретарката на Арман. Важното е, че Салим вярва, че то е стигнало до неговия герой и му е помогнало да изцели болката. Че благодарение на него Арман отново е стъпил на краката си и е продължил да прави екшъни, като този сега. Който аз гледам за първи, а Салим — за девети път.

От екрана звучи религиозна песен. Арман и майка му се катерят към храма на Вайшну Деви.

— Казват, че ако искрено помолиш Мата Вайшну Деви за нещо, тя ще изпълни желанието ти. Ти какво би поискал? — питам Салим.

— А ти какво би поискал? — контрира той.

— Предполагам, пари — отвръщам аз.

— Аз бих поискал Арман и Урваши отново да се съберат — казва той, без да се замисли и миг.

На екрана се появява голям надпис „АНТРАКТ“.

Двамата със Салим ставаме и се протягаме. Купуваме си две клисави хлебчета самоса[4] от продавача на закуски. Момчето, дето продава безалкохолни, оглежда печално празните редове. Днес няма да припечели добре. Решаваме да отидем до тоалетната. Тя е с хубави бели плочки, писоари и чисти мивки. Имаме си запазени места. Салим винаги ходи на оня в десния край, а аз — на единствения писоар на стената отляво. Изпразвам си пикочния мехур и чета графитите по стената: „Е… и се“… „Тину пика тук“… „Шина е к… ва“… „Обичам Приянка“.

Приянка?! Ругая анонимния художник, обезобразил последния надпис. Плюя в ръката си и се опитвам да изтрия излишните букви, но те са написани с перманентен маркер и не се махат. Накрая успявам да ги изчовъркам с нокът и да възстановя графита в първоначалния му вид, какъвто самият аз го изписах преди четири месеца: „Обичам Прия“.

Чува се вторият звънец. Антрактът свършва. Филмът ей сега ще започне отново. Салим вече ме е осведомил за по-нататъшното развитие на действието. Арман и Прия ще пеят песен в Швейцария, а след това съперническата банда ще убие Прия. После Арман ще избие стотици лоши за отмъщение, ще разобличи корумпирани политици и полицейски служители, и накрая ще умре от геройска смърт.

Връщаме се на места А21 и А22. Салонът притъмнява. Неочаквано през вратата на балкона влиза един мъж и сяда до Салим. Има двеста свободни места, но той си избира А20. Няма как да видя лицето му, но е ясно, че е доста възрастен, с дълга, разпиляна брада. Носи нещо като патанов костюм.

Става ми любопитно. Защо идва по средата на филма? Половината билет ли си е платил? На Салим не му пука. Той се е привел напред в очакване на любовната сцена между Арман и Прия, която ей сега ще започне.

Арман е в Швейцария, уж за да намери свръзка, но всъщност, за да ухажва Прия и да пее, при което към него се присъединяват двадесет танцьорки с традиционни облекла, твърде оскъдни като за студената планинска страна. Песента и танците свършват и сега той седи в хотелската си стая, а в камината пращи огън.

Прия се къпе. Чува се шуртящата вода и тя си тананика, а после я виждаме в банята. Сапунисва краката и гърба си. Вдига крак, покрит с пяна, и го изплаква с подвижния душ. Всички се надяваме да насочи душа и към голите си гърди и да свали пяната от тях, но оставаме разочаровани.

Накрая Прия излиза от банята, увита само в една розова кърпа. Гарвановочерните й коси падат по раменете и лъщят от водата. Дългите й крака са гладки и обезкосмени. Арман я взема в обятията си и покрива лицето й с целувки. Устните му се движат към трапчинката на шията й. Романтична музика е фон на сцената. Прия разкопчава копчетата на ризата му и Арман бавно я свлича от гърба си, разголвайки мъжествените си гърди. Сиянието на огъня обвива двамата любовници в златни отблясъци. Прия тихо промърква. Извива гръб и позволява на Арман да докосне гърлото й. Ръцете му се плъзгат по гърба й и дръпват кърпата. Розовата тъкан се развързва и се свлича в краката им. За миг зърваме бедрото и гърба й, но не и гърдите. Салим вярва, че тук се е намесила Цензурата. Ето затова завижда на госпожа Кейн.

Арман вече здраво държи Прия в прегръдките си. Виждаме повдигането на гърдите й, тежкото дишане, капчиците пот по челото й. Откъм партера се чуват подсвирквания. Възрастният мъж до Салим се мести неудобно на мястото си, кръстосал крака. Не съм сигурен, но ми се струва, че се търка по чатала.

Прошепвам на Салим:

— Дъртакът до теб се е надървил.

Но той е сляп и за него, и за мен. Вперил е очи в преплетените тела на екрана, поклащащи се в синхрон с музиката. Камерата преминава над повдигащия се и снижаващ се гръб на Арман и се насочва към камината, в която златистожълтите пламъци все по-лакомо поглъщат пъновете. Картината се затъмнява.

Когато се прибирам, в нашата кухня гори почти същият огън, но вместо дърва, Салим ползва хартия.

— Копелета!… Кучета! — мърмори той и къса дебел сноп лъскави хартии.

— Какво правиш, Салим? — питам аз разтревожено.

— Отмъщавам си на копелетата, които са оклеветили Арман — казва той и продължава да хвърля хартии в огъня.

Забелязвам, че къса някакви списания.

— Какво е това списание? Изглежда ново.

— Последният брой на „Старбърст“[5]. Ще унищожа, колкото копия докопам. Успях да купя само десет броя от будката.

Грабвам едно оцеляло списание. На корицата е Арман Али, с крещящ надпис: „Голата истина за този човек“.

— Но на корицата е твоят идол. Защо го унищожаваш? — извиквам аз.

— Заради това, което пише за Арман.

— Ама ти не можеш да четеш!

— Мога да чета достатъчно, а и слушам. Чух госпожа Барве и госпожа Ширке да си говорят за вулгарните обвинения, които се отправяли към Арман в този брой.

— Какви например?

— Че Урваши го зарязала, защото не можел да я задоволи. Че бил обратен.

— И?

— Нима мислиш, че могат така да обиждат идола ми и да им се размине? Знам, че всичко това са куп глупости. Конкурентите на Арман му завиждат за успеха. Измислили са това, за да наранят репутацията му. Няма да им позволя да го направят. Ще отида в редакцията на „Старбърст“ и ще я запаля!

Гневът на Салим е нажежен до бяло. И аз знам защо. Той мрази обратните. Възможно най-голямата обида за него е идолът му да бъде омацан с четката на хомосексуализма.

И аз знам за разни перверзници и това, което правят на нищо неподозиращи момчета. По тъмните коридори. В обществените тоалетни. Из градските градинки. В домовете за малолетни.

За щастие, в следващия си брой „Старбърст“ се отричат от обвиненията. И спасяват един дабавала[6] от превръщането му в подпалвач.

Междувременно положението пред екрана се сгорещява — старецът се примъква към Салим. Кракът му от време на време се отърква в този на моя приятел. Първия път Салим решава, че е негова грешка. Втория път го взема за случайност. На третия е сигурен, че е нарочно.

— Мили боже — прошепва той, — здравата ще сритам това копеле, ако не спре да си размята крака.

— Гледай го колко е стар, Салим. Вероятно просто му треперят краката — успокоявам го аз.

Започва първата сцена и Салим е зает да гледа действието. Арман е нахлул в бърлогата на злодея и го разгромява. Героят използва всякакви похвати и умения, за да напердаши противниците си — бокс, карате, кунг-фу…

Ръцете на стареца също влизат в действие. Лакътят му се придвижва по общия подлакътник между седалките и ръката му се плъзва към тази на Салим, като едва го докосва. Салим почти не забелязва. Потънал е във филма, който достига до кулминацията си.

Ей сега ще се състои най-знаменитата сцена от филма. Онази, в която Арман Али издъхва, след като убива всички лоши. Ризата му е пропита с кръв. Цялото му тяло е в рани от куршуми. Панталоните му са покрити с прах и кал. Той се влачи по земята към майка си, която тъкмо се е появила на сцената.

Салим се облива в сълзи. Привежда се напред и трогателно казва: „Майко, надявам се, че бях добър син. Не плачи за мен. Помни, че да умреш с чест е по-добре, отколкото да живееш като страхливец“.

Главата на Арман лежи в скута на майка му. Имитира Салим: „Майко, надявам се, че бях добър син. Не плачи за мен. Помни, че да умреш с чест, е по-добре, отколкото да живееш като страхливец“. Майката също плаче, докато люлее кървящата глава на коленете си. От очите й капят сълзи, които се стичат по лицето на Арман. Той я хваща за ръката. Гърдите му потръпват в конвулсия.

И по моите колене капят сълзи. Виждам друга майка, която многократно целува бебето си по челото, а след това го оставя в коша с дрехи и оправя дрехите около него. В далечината се чуват сирени. Полицията идва късно, както обикновено. След като героят им е свършил цялата работа. Вече нищо не могат да направят за него.

Виждам, че ръката на стареца не се е спряла. Сега се намира в скута на Салим и кротко си седи там. Салим е тъй погълнат от гибелната сцена, че дори не е забелязал. Старецът се окуражава. Потърква ръка в дънките на Салим. Докато Арман поема последен дъх, мъжът увеличава натиска върху чатала на Салим и едва-що не го стисва.

Салим избухва.

— Ах, ти, мръсен кучи син! Гаден перверзник! Ще те убия! — изпищява той и зашлевява мъжа през лицето. Силно.

Мъжът бързо дръпва ръката си от скута на Салим и се опитва да стане от мястото си. Преди да успее да се надигне обаче, Салим го сграбчва. Не успява да хване мъжа за яката, но докопва брадата му. Но като дръпва, тя се отскубва и мъжът побягва със сподавен вик към изхода, който е само на пет-шест метра от нас.

В същия миг токът в киното угасва и се включва генераторът. Филмът спирали залата се осветява от аварийните лампи. Мъжът спира, изненадан, като елен пред фаровете на кола. Обръща се, несигурен какво да направи.

Също толкова внезапно отново пускат тока. Прекъсването трае само миг. Филмът тръгва на екрана, аварийните светлини изгасват. Мъжът се втурва покрай черните завеси към червената табелка „Изход“, тръшва вратата и изчезва.

В този краткотраен миг обаче двамата със Салим успяваме да зърнем едни лешниковозелени очи. Остър нос. Издадена брадичка.

По екрана започват да вървят надписите, а Салим държи в ръка сноп бели косми, миришещи на одеколон и лепило. Този път не вижда имената на всички, които са имали нещо общо с този филм. Той плаче.

Арман Али, героят му, е мъртъв.

Смита ме гледа недоверчиво.

— Кога точно се случи това?

— Преди около шест години. Когато двамата със Салим живеехме в един чаул в Гхаткопар.

— Осъзнаваш ли какво ми казваш?

— В смисъл?

— Че ако този случай добие публичност, може да погуби Арман Али и да сложи край на филмовата му кариера. Разбира се, това може да стане само ако ми казваш истината.

— Значи все още не ми вярваш?

— Не съм казала такова нещо.

— Виждам съмнението в очите ти. Ако не ми вярваш, правиш го на своя собствена отговорност. Но не можеш да пренебрегнеш доказателствата на това DVD. Искаш ли да видим първия въпрос?

Смита кимва с глава и натиска „Старт“ на дистанционното управление.

Светлините в студиото са притъмнени. Почти не виждам публиката, насядала в кръг около мен. Залата се осветява само от един прожектор в средата, където аз седя в кожено кресло срещу Прем Кумар. Разделя ни маса във формата на полумесец. Пред мен стои огромен екран, на който ще излизат въпросите. Светва табела, на която пише „Тишина“.

— Камери, три, две, едно, в ефир сте.

Чува се началният звуков сигнал и залата се изпълва с кънтящия глас на Прем Кумар.

— Ето ни отново, готови да видим кой ще напише днес историята, като спечели най-голямата награда, предлагана някога на тази планета. Да, дами и господа, готови сме да разберем „Кой ще спечели един милиард?“.

Светва надпис „Аплодисменти“. Публиката започва да ръкопляска. Чуват се и отделни викове и подсвирквания.

Мелодията заглъхва. Прем Кумар казва:

— С нас тази вечер са трима състезатели, които имаха късмета да бъдат избрани на случаен принцип от нашия компютър. Състезател номер три е Капил Чоудхари от Малда, Западен Бенгал. Състезател номер две е професор Хари Парик от Ахмедабад[7], а състезател номер едно тази вечер е осемнадесетгодишният Рам Мохамад Томас от нашия град Мумбай. Дами и господа, моля ви да го аплодирате!

Всички ръкопляскат. След като овациите стихват, Прем Кумар се обръща към мен.

— Рам Мохамад Томас — много интересно име. Изразява богатството и разнообразието в Индия. С какво се занимавате, господин Томас?

— Келнер съм в бар-ресторант „При Джими“ в Колаба.

— Келнер! Колко интересно! Кажете ми, колко изкарвате на месец?

— Около деветстотин рупии.

— Само толкова? И какво ще правите, ако спечелите днес?

— Не знам.

— Не знаете?

— Не.

Прем Кумар се намръщва. Аз не следвам сценария. Очаква се да бъда „забавен“ и „оригинален“ по време на „раздумките“. Трябваше да кажа, че ще си купя ресторант или самолет, или страна. Че ще вдигна голям купон. Ще се оженя за Мис Индия. Ще отида на пътешествие в Тимбукту.

— Добре. Нека ви разясня правилата. Ще ви задам дванадесет въпроса и ако отговорите правилно на всички, ще спечелите най-големия джакпот на Земята: един милиард рупии! Можете да се откажете по всяко време до въпрос номер девет и да вземете това, което сте спечелили до този момент, но не можете да се откажете след въпрос номер девет. След това или отговаряте, или губите. Но ще говорим отново, когато стигнем дотам. Ако не знаете отговора на някой въпрос, не се паникьосвайте, защото имате две „спасителни лодки“: „Помощ от приятел“ и „50 на 50“. Май всички вече очакваме първия въпрос. Готов ли сте?

— Готов съм — отвръщам аз.

— Добре, ето го и въпрос номер едно. Хубав, лесен въпрос в областта на популярното кино. Сигурен съм, че всички в тази зала могат да отговорят. Знаем, че Арман Али и Прия Капур са един от най-успешните дуети на екрана през последните години. Но можете ли да назовете заглавието на хита, в който Арман Али и Прия Капур за първи път играят заедно? А) „Огън“ Б) „Герой“ В) „Глад“ или Г) „Предателство“?

Фоновата музика става напрегната, а над нея се наслагва и звук, имитиращ цъкането на бомба с часовников механизъм.

— „Г“, „Предателство“ — отговарям аз.

— Ходите ли на кино?

— Да.

— А гледали ли сте „Предателство“?

— Да.

— И сте абсолютно сигурен в отговора си?

— Да.

Чува се барабанно кресчендо. На екрана светва правилният отговор.

— Абсолютно, стопроцентово вярно! Току-що спечелихте хиляда рупии! А сега — кратко прекъсване за реклами — обявява Прем Кумар.

На табелата светва надпис „Аплодисменти“. Публиката ръкопляска. Прем Кумар се усмихва. Аз — не.

[1] Четири или пететажни сгради в бедняшки квартали, предлагащи евтини квартири, състоящи се обикновено от една стая или стая и кухня. — Бел.ред. ↑

[2] Предградие на Мумбай. — Бел.ред. ↑

[3] Пещерен храм в планината Трикута. — Бел.прев. ↑

[4] Пълнени триъгълни хлебчета, подобни на банички. — Бел.ред. ↑

[5] Списание за научна фантастика — Бел.ред. ↑

[6] Момче, което носи кутия (букв.). В Мумбай — момчета, които разнасят обяд по офисите и след това събират празните кутии от работните места на клиентите. — Бел.ред. ↑

[7] Най-големият град в провинция Гуджарат и седмата по големина градска агломерация в Индия. — Бел.ред. ↑

Бремето на свещеника
2 000

Ако сте ходили с влака в Делхи, сигурно сте посетили Пахаргандж. По всяка вероятност сте пристигнали на шумната и прашна гара. Излезли сте от нея и сте тръгнали наляво към Конот, минавайки покрай претъпкания пазар, хотелчетата на ниски тарифи и евтините проститутки за туристите. Но ако сте тръгнали надясно, покрай „Мадър Дейри“ и болницата „Джей Джей“, трябва да сте видели червена сграда с голям бял кръст. Това е църквата „Света Богородица“. Там съм се родил аз на Коледа, преди осемнайсет години. Или по-точно, там съм бил оставен в студената зимна нощ на 25-и декември. В голям кош, който сестрите били поставили навън за стари дрехи за благотворителни цели. Кой и защо ме е оставил там и до днес не знам. Подозрението винаги ме е насочвало към родилното отделение на болницата „Джей Джей“. Може би съм се родил там и майка ми, по причини, известни само на нея, е била принудена да ме изостави.

Често съм виждал тази сцена във въображението си. Висока, красива млада жена, в бяло сари, напуска болницата след полунощ, с бебе в ръце. Духа силен вятър. Дългата й черна коса пада пред лицето й и скрива чертите й. В краката й шумолят листа. Вдига се прах. Проблясва мълния. Тя върви с тежки крачки към църквата, притиснала бебето към гърдите си. Стига до вратата и потропва с металното чукало. Вятърът е толкова силен, че заглушава чукането. Няма време. С бликащи от сълзи очи, тя обсипва с целувки личицето на бебето. После го оставя в коша и подрежда старите дрехи, за да му е по-удобно. Поглежда го за последно, извърта очи и побягва от камерата, за да изчезне в нощта…

Сестрите от „Света Богородица“ имали агенция за сираци и осиновяване, и ме оставили там за осиновяване заедно с други бебета сирачета. Взели всички бебета, но за мен не дошъл никой. Бъдещи майки и бащи идвали да ме видят и се споглеждали. Поклащали глави в знак на неодобрение и минавали към следващата люлка. Не знам защо. Може да съм бил твърде тъмен. Или много грозен. А може би твърде много съм плачел от колики. Сигурно не съм имал ангелска усмивка или съм гъргорел прекалено много. Останал съм си две години в сиропиталището. Колкото и да е странно, сестрите така и не ми дали име. Наричали ме просто Бебето — бебето, което никой не искал.

Най-сетне ме осиновили госпожа Филомена Томас и съпругът й Доминик Томас. Преди живеели в Нагеркойл в щата Тамил Наду, но се преместили в Делхи. Госпожа Томас работела като чистачка в църквата „Свети Йосиф“, а съпругът й — като градинар. И двамата били прехвърлили четирийсетте и нямали деца, затова отец Тимъти Франсис, енорийският свещеник, ги подтиквал да запълнят тази празнота в живота си. Даже ги насочил към сиропиталището на „Света Богородица“. Господин Томас сигурно ме е погледнал и веднага е минал към следващото бебе, но госпожа Филомена Томас ме избрала в мига, в който ме видяла. Бил съм идеалното дете за нейната тъмна кожа!

Семейство Томас прекарали два месеца в подготвяне на документите за осиновяването ми, но само три дни, след като ме взели у тях, още преди да успеят да ме кръстят, господин Томас открил, че празнотата в живота на жена му вече е била запълнена. Не от мен, а от един мюсюлмански господин, на име Мастан Шейх, шивачът на местните дами, специализирал се в късите поли. Госпожа Филомена Томас зарязала стария си съпруг и новоосиновеното си бебе и избягала с шивача, в Бхопал, както се говори. Местонахождението й и до днес е неизвестно.

Като открил това, господин Томас изпаднал в яростен гняв. Отнесъл ме с все люлката до дома на свещеника и ме хвърлил там. „Отче, това бебе е коренът на всички неприятности в живота ми. Ти ме накара да го осиновя, сега ти решавай какво ще правиш с него“. И преди отец Тимъти да успее да каже „Амин“, Доминик Томас си излязъл от църквата. За последно го видели да си купува билет за влака за Бхопал с пистолет в ръка. И така, волю-неволю, съм станал отговорност на отец Тимъти. Дал ми храна, дал ми подслон, че и име: Джоузеф Майкъл Томас. Нямало церемония по кръщаването. Никой не ми потопил главата във вода. Никой не ме пръскал със светена вода. Никой не ме повил с бяла кърпа. Никой не запалил свещичка. Но съм станал Джоузеф Майкъл Томас. За шест дни.

На седмия се появили двама мъже и поискали да се срещнат с отец Тимъти. Единият бил пълен и носел курта[1], а другият — слаб, брадат мъж с шервани[2].

— Ние сме от Комитета по вероизповеданията — казал дебелият, — аз съм Джагдиш Шарма, а това е господин Инаят Хидаятулах. Трябваше да присъства и третият член на Управителния съвет, господин Харвиндер Сингх, който представлява сикхите[3], но за съжаление, делата му го задържаха в Гурудвара. Ще минем направо на въпроса. Чухме, отче, че сте дали подслон на малко сираче.

— Да, осиновителите на бедното момче изчезнаха и го оставиха на моите грижи — обяснил отец Тимъти, който продължавал да не разбира каква е причината за това неочаквано посещение.

— Какво име дадохте на момчето?

— Джоузеф Майкъл Томас.

— Това не е ли християнско име?

— Да, но…

— Откъде знаете, че родителите му са били християни?

— Е, не знам.

— Защо тогава сте му дали християнско име?

— Ами трябваше да го кръстя по някакъв начин. Какво му е на Джоузеф Майкъл Томас?

— Какво ли не. Не знаете ли, отче, колко силно е по тези места движението против насилственото покръстване? Няколко църкви бяха подпалени от разярени тълпи, подбудени да вярват, че там са ставали масови покръствания в християнската вяра.

— Ама тук не става дума за покръстване.

— Вижте, отче, знаем, че не сте имали подмолни мотиви. Обаче се носи слух, че сте покръстили в християнството момче-индуист.

— Откъде знаете, че е индуист?

— Това няма значение за лумпените, които планират утре да нападнат църквата. Затова и дойдохме — да ви помогнем. Да охладим страстите.

— И какво предлагате да направя?

— Да смените името на момчето.

— С какво?

— Ами… ако му дадете индуистко име, може и да решите проблема. Защо не го кръстите Рам, на един от любимите ни богове? — предложил господин Шарма.

Господин Хидаятулах леко се прокашлял.

— Простете, господин Шарма, но не сменяме ли една злина с друга? Искам да кажа, какво е доказателството, че момчето е индуист по рождение? Може да е било мюсюлманин. Защо да не го наречем Мохамад?

Следващите тридесет минути господин Шарма и господин Хидаятулах спорили за достойнствата на имената Рам и Мохамад. Накрая отец Тимъти се предал.

— Вижте, ако е нужно да сменя името, за да се отърва от неприятности, ще го направя. Какво ще кажете, ако приема и двете предложения и променя името на момчето на Рам Мохамад Томас? Така би трябвало всички да са доволни.

Добре, че не бил дошъл и господин Сингх.

Отец Тимъти беше на средна възраст, висок, с прошарена коса. Имаше голяма къща в църковния двор с просторна овощна градина. Следващите шест години той ми беше баща, майка, наставник, учител и свещеник, всичко накуп. Ако в живота ми е имало нещо, което да наподобява щастие, то това е било времето, прекарано с него.

Отец Тимъти беше родом от Северна Англия, от място, наречено Йорк, но от много години се бе установил в Индия. Благодарение на него се научих да чета и да говоря английски език. Разказваше ми историите за Мама Гъска и разни детски стихчета. Аз пеех „Блещукай, малка звездичке“ и „Бее, бее, черна овчице“ и с ужасния си, фалшив глас, сигурно съм предоставял на отец Тимъти забавно развлечение всред свещеническите му задължения.

Докато живеех в църковния комплекс, се чувствах част от далеч по-голямо семейство. В къщата, освен отец Тимъти, живееше и верният му слуга Джоузеф, а прислужницата госпожа Гонзалес, също живееше наблизо. Имаше и цяла сюрия деца на улицата, помощници на каналджии, обущари, метачи и перачи, които на практика живееха до нас и не се колебаеха да използват двора на църквата за игри на крикет и футбол. Отец Тимъти ме учеше за живота на Исус, Адам и Ева, а разширеното ми семейство — на основите на другите религии. Научих за Махабхарата и Свещения Коран. За пътуването на Пророка от Мека до Медина и опожаряването на Ланка. Витлеем и Айодхя, свети Петър и Хадж — всички те станаха част от детството ми.

Да не кажете, че съм бил особено религиозно дете. Бях дете като всички други, с три основни грижи: ядене, спане и игри. Повечето следобеди прекарвах с връстниците си от квартала, ловяхме пеперуди и плашехме птиците в градината на отец Тимъти. Докато Джоузеф, старият прислужник, чистеше от прах антиките в кабинета, аз се промъквах и крадях зрели плодове манго под зоркото око на градинаря. А когато ме хващаше, го удостоявах с цветисти ругатни на хинди. Танцувах лудо под дъждовете в сезона на мусоните, ловях малки рибки в калните дъждовни езерца, след което пък кашлях и кихах, за ужас на отец Тимъти. Играех футбол с децата от улицата, връщах се пребит и посинен, и плачех по цяла нощ.

Отец Тимъти водеше активен живот. Всяка сутрин излизаше на разходка, играеше голф, волейбол и тенис, четеше с настървение и си вземаше отпуск три пъти годишно, за да навестява възрастната си майка в Англия. Беше и превъзходен цигулар. Повечето вечери седеше в осветената от луната градина и свиреше най-задушевните мелодии, които можете да си представите. И когато по време на мусона нощем валеше, аз си мислех, че небето плаче от тъжната му музика.

Обичах да ходя в църквата. Беше стара сграда, строена през 1878 г., със стъклописи на прозорците и впечатляващ дървен покрив. Олтарът беше красиво резбован. Над него имаше голямо разпятие и буквите INRI[4]. Имаше статуи на Богородица с младенеца, както и на много светци. Пейките бяха от тиково дърво, но се пълнеха само в неделя. Отец Тимъти изнасяше дълги проповеди от амвона, по време на които аз дремех и се будех едва когато почнеше да раздава от нафората и виното. Обичах и да слушам органа и хора. Бях влюбен във великденските яйца и коледните елхи, които за съжаление, се случваха само веднъж годишно, както и в църковните сватби, които се сключваха през всички сезони. Чаках отец Тимъти да каже „Можете да целунете булката“ и винаги бях първият, който хвърляше конфетите.

Отношенията ми с отец Тимъти не бяха точно определени. Така и не ми стана ясно дали съм му прислужник, или син, паразит или домашен любимец. Така през първите няколко години от живота си живях с щастливата илюзия, че отец Тимъти е истинският ми баща. Постепенно обаче започнах да разбирам, че нещо не е наред. Едно на ръка, че всички, които идваха на литургия в неделя сутрин, го наричаха „отче“ и аз бях силно заинтригуван как може да е баща на толкова много хора, а аз да имам толкова братя и сестри, всичките много по-големи от мен. Бях озадачен и от факта, че той е бял, а аз не съм. Затова един ден го попитах и той разби въображаемия свят, в който бях живял дотогава. По възможно най-внимателния начин той ми обясни, че съм бил сираче, изоставено от майка си в коша за дрехи на сиропиталището на църквата „Света Богородица“, и затова той е бял, а аз не. Тогава за първи път осъзнах разликата между „баща“ и „отец“. Онази нощ сълзите ми нямаха нищо общо с физическа болка.

След като се примирих, че нямам биологична връзка с отец Тимъти и че живея в църквата само благодарение на великодушието му, реших да му се издължа, поне отчасти. Започнах да изпълнявам дребни задачки, като например, да нося дрехите от коша за пране до пералнята. Седях пред машината, гледах как се върти барабанът и се чудех как дрехите излизат толкова вълшебно чисти. Веднъж пуснах и няколко прашни книги в пералнята. Миех чиниите в кухнята. Чупех фин порцелан. Режех зеленчуци. Веднъж почти си отрязах пръста.

Отец Тимъти ме представяше на много от своите енориаши. Запознах се със старата госпожа Бенедикт, която религиозно идваше всеки ден на служба, в дъжд и пек, докато един ден не се подхлъзна на паважа и не умря от пневмония. Бях на сватбата на Джесика, която плака тъй много, когато баща й получи инфаркт. Веднъж ме заведоха на чай в дома на полковник Уо, австралийското военно аташе в Делхи, който говореше на отец Тимъти сякаш на друг език. Ходих за риба с господин Лорънс, който не хвана нищо, но после купи една огромна пъстърва от рибния пазар, за да измами жена си.

Всички хора, с които се срещах, само хвалеха отец Тимъти. Казваха, че бил най-добрият свещеник, който тази епархия някога е имала. Виждах как утешава опечалените, как се грижи за болните, дава пари на нуждаещите се и споделя залъка си даже с прокажените. Имаше усмивка за всеки член на енорията, лек за всеки проблем и цитат от Библията за всеки случай — раждане, кръщене, първо причастие, венчавка или смърт.

Неделя е и църквата е пълна с хора, събрали се за службата. Но днес отец Тимъти не стои сам на амвона. С него има и друг човек, който също носи расо и бяла якичка. Изглежда повече като боксьор, отколкото като свещеник. Отец Тимъти го представя: „За нас е голямо удоволствие да приветстваме с добре дошъл отец Джон Литъл, който се присъедини към църквата «Свети Йосиф» като помощник-свещеник. Както виждате, отец Джон е много по-млад от мен и макар да е бил ръкоположен само преди три години, има голям опит. Сигурен съм, че той ще успее да установи много по-близък контакт с младите ни богомолци, които, както добре знаем, зад гърба ми ме наричат «дъртия чичко».“ Паството се смее.

Същата вечер отец Тимъти кани отец Джон на вечеря. Очаква се Джоузеф да им сервира, но в желанието си да впечатля отец Тимъти, аз вземам тежкия супник от кухнята и тръгвам с несигурни стъпки към масата. Както може да се очаква от едно необучено седемгодишно момче — вместо да оставя супника на масата, аз го разливам върху отец Джон. Той припряно става и първите думи на устата му са „По дяволите!“. Отец Тимъти повдига вежди, но нищо не казва.

Три дни по-късно отец Тимъти заминава за Англия, оставяйки църквата си и мен в ръцете на отец Джон. Срещам го два дни по-късно, докато слиза по стъпалата на църквата.

— Добър вечер, отче — поздравявам аз учтиво.

Отец Джон ме поглежда с отвращение.

— Ти си онзи малоумен сирак, дето онзи ден ме заля със супа! Внимавай как ще се държиш, докато отец Тимъти отсъства. Ще те наблюдавам.

Джоузеф ме праща с чаша мляко в стаята на отец Джон. Той гледа филм по телевизията. Кани ме да вляза.

— Заповядай, Томас. Искаш ли да гледаме заедно този филм?

Поглеждам телевизора — английски филм, изглежда, за свещеници, защото виждам един свещеник в черно расо, който разговаря с друг свещеник в бяло расо. Чувствам облекчение, че отец Джон обича да гледа добри, религиозни филми. От следващата сцена обаче ме побиват тръпки, защото тя показва малко момиче, приблизително на моя възраст, седнало на едно легло. Не изглежда обикновено момиче, защото има странно изражение и очите й шарят навсякъде из стаята. Свещеникът в черното расо влиза в стаята с кръст в ръка. Насочва го към нея и тя започва да говори най-мръсните думи, които някога съм чувал, при това с дрезгавия глас на възрастен мъж. Запушвам уши с пръсти, защото отец Тимъти ме е научил да не слушам такъв език. Изведнъж тя спира да говори. Започва да се смее, като луда. Отваря уста и започва да се излива ужасна, лигава зелена бълвоч, като фонтан от градински маркуч, която залива свещеника. Не мога повече да гледам и хуквам към стаята си. Чувам отец Джон да скимти от смях. „Върни се, малоумен сирак такъв, това е само филм“, крещи той.

Тази нощ сънувам кошмари.

Три дни по-късно излизам на пазар с Джоузеф. Купуваме месо, яйца, зеленчуци и брашно. Късно вечерта, на връщане към църквата, чувам ръмжене от мотор зад гърба си. Преди да успея да се обърна, мотоциклетистът ни напада. Удря ме по главата и изкрещява, отдалечавайки се в облак прах. Успявам да зърна само гърба му. Прилича на едър мъж, с кожено яке и тесни черни панталони, а зад него седи още един мъж в подобно облекло. Чудя се кой е мотоциклетистът и защо ме удари. Не ми хрумва, че може да е отец Джон. В края на краищата, нали съм само един малоумен сирак.

Седмица по-късно трябва да занеса пощата на отец Джон, но той се къпе. „Остави я на масата“, крещи той от банята. Тъкмо се каня да изляза от стаята, когато виждам нещо да стърчи изпод дюшека му. Вглеждам се отблизо. Списание. Измъквам го. Откривам, че под дюшека има цяла купчина. Не са много дебели, но с хубави, лъскави корици. Имат странни заглавия като „Гей парад“, „Аут“ и „Гей сила“. Мъжете на корицата обаче не изглеждат особено весели и щастливи.[5] Всичките са голи и космати. Бързо мушвам списанията обратно под дюшека. Точно преди да изляза, отец Джон се показва от банята. Има кърпа около кръста. Гърдите му обаче са покрити със странни рисунки от черно мастило, а по ръцете си има змии.

— Какво правиш тук? — смъмря ме той. — Разкарай се!

Защо отец Джон има такива странни неща по тялото си и държи подобни списания под леглото си, аз не знам. Нали съм само малоумен сирак.

Често виждам нощем в църквата да влизат странни на вид младежи, които отиват в стаята на отец Джон. И при отец Тимъти по всяко време идват посетители, но те не пристигат на мотори, облечени в кожени якета и с дебели метални вериги по вратовете си. Решавам да проследя един от странните посетители до стаята на отец Джон. Той почуква и влиза, а отец Джон затваря вратата. Надничам през ключалката. Знам, че правя нещо много лошо, но любопитството ме убива. През ключалката виждам как отец Джон и младият мъж с кожените дрехи седят на леглото. Отец Джон отваря чекмеджето и вади пластмасова кутийка с някакъв прах вътре. Изсипва част от праха на тънка ивица върху опакото на ръката си. После изсипва още върху лявата ръка на приятеля си. И двамата снишават лица към праха и дълбоко го вдишват. Белият прах като че ли изчезва в носовете им. Отец Джон се смее, също като лудото момиче от филма. Приятелят му казва:

— Добра стока, човече! Доста добра като за свещеник. А ти как изобщо се озова в църквата?

Отец Джон пак се разхилва.

— Харесаха ми дрехите — казва той и става от леглото, като протяга ръка към приятеля си. — Ела. — Аз бързо се махам.

Защо отец Джон пъха талк в носа си, аз не знам. Ама нали съм само един малоумен сирак.

Отец Тимъти най-после се връща от пътуването си до Англия и аз много се радвам да го видя. Сигурен съм, че е чул доста оплаквания от отец Джон, защото само два дни след завръщането му в кабинета му избухва спор между двамата. Отец Джон изхвърча от стаята, пуфтейки.

Великден отминава. Всички яйца са изядени. А госпожа Гонзалес, прислужницата, се подхилва.

— Какво става, госпожо Гонзалес? — питам аз.

— Не знаеш ли? — прошепва тя съзаклятнически. — Джоузеф хванал отец Джон в църквата с друг мъж. Ама не казвай на никого и ни гък на отец Тимъти, че ще настане ад.

Не разбирам. Какво лошо има в това отец Джон да е с друг мъж в църквата? Отец Тимъти постоянно е с други мъже в църквата. Например, докато ги изповядва.

Днес за първи път и аз влизам в кабинката за изповед.

— Кажи, синко, какво идваш да споделиш? — пита отец Тимъти.

— Аз съм, отче.

Отец Тимъти направо подскача от стола.

— Какво правиш тук, Томас? Не съм ли ти казвал, че това не е шега?

— Идвам да се изповядам, отче. Съгреших.

— Наистина ли? — омеква отец Тимъти. — Какво си сторил?

— Надникнах през ключалката в стаята на отец Джон. И видях някои неща без негово разрешение.

— Няма нищо, синко. Не мисля, че искам да чувам.

— Не, трябва, отче — настоявам аз и му разказвам за списанията под дюшека, за рисунките по тялото му, за облечените в кожа среднощни гости и за талка, който вдишваха.

Същата вечер между двамата свещеници в кабинета се разразява същинска буря. Слушам до вратата. Чуват се много викове. Отец Тимъти приключва спора със заплахата да докладва отец Джон на епископа. „Аз съм свещеник — казва той, — а да бъдеш свещеник, означава да носиш тежко бреме. Ако не можеш, връщай се в семинарията.“

Тази сутрин в църквата идва турист, преминаващ през Делхи, и отец Тимъти разбира, че той също е от Йорк. Затова го довежда у дома, да погостува няколко дни. Запознава ни.

— Иън, запознай се с Томас, който живее с нас. Томас, това е Иън. Знаеш ли, че и той е от Йорк? Все ме разпитваш за града на майка ми — сега можеш да питаш и него.

Иън ми харесва. Той е на петнайсет-шестнайсет години. Има светла кожа, сини очи и златиста коса. Показва ми снимки от Йорк. Виждам голяма катедрала.

— Казва се Йорк Минстър — пояснява той. Има и снимки с прекрасни градини, музеи и паркове.

— Познаваш ли майката на отец Тимъти? — питам аз. — И тя живее в Йорк.

— Не, но сега имам адреса й и като се прибера, ще се запозная с нея.

— Ами твоята майка? И тя ли живее в Йорк?

— Живееше. Но почина преди десет години. Блъсна я мотор. — Той вади от портфейла си снимка на майка си и ми я показва. И тя е имала светла кожа, сини очи и златна коса.

— И защо си в Индия? — питам аз.

— За да се видя с баща си.

— Какво работи баща ти?

Иън се колебае.

— Преподава в едно католическо училище в Дерадун.

— А защо и ти не живееш в Дерадун?

— Защото уча в Йорк.

— А защо тогава баща ти не живее с теб в Йорк?

— Има си причини. Но идва да ме вижда по три пъти в годината. Този път реших аз да дойда в Индия.

— Обичаш ли баща си?

— Да, много.

— Искаш ли баща ти да остане при теб завинаги?

— Да. Ами твоят баща? С какво се занимава той?

— Аз си нямам баща. Аз съм малоумен сирак.

Три вечери по-късно отец Тимъти кани отец Джон на вечеря. Хапват и разговарят до късно през нощта, а отец Тимъти дори свири на цигулката си. По някое време след полунощ отец Джон си тръгва, но отец Тимъти и Иън продължават да бъбрят. Аз си лежа в леглото и слушам смеха, долитащ през отворения прозорец. Не мога да заспя.

Нощта е лунна и вие силен вятър. Евкалиптите в двора се полюшват, а листата им шумят. Ставам, защото ми се ходи до тоалетната. На път към банята виждам, че в стаята на отец Джон свети. Чуват се и звуци. Отивам на пръсти до вратата. Затворена е и аз надничам през ключалката. Това, което виждам вътре, ме ужасява. Иън се е навел над масата, а отец Джон се е навел над него. Пижамата е в краката му. Ужасно съм объркан. Може и да съм малоумен сирак, но знам, че има нещо нередно. Хуквам към отец Тимъти, който спи дълбок сън.

— Събуди се, отче! Отец Джон прави нещо лошо с Иън! — крещя аз.

— С кого? С Иън ли? — отец Тимъти се разсънва мигновено. И двамата се втурваме към стаята на отец Джонки отец Тимъти нахълтва вътре. Вижда същото, което преди малко съм видял и аз. Лицето му побледняваше на мен ми се струва, че може да припадне. Хваща се за вратата, за да не се свлече на земята. После почервенява от гняв. Едва не му излиза пяна на устата. Никога не съм го виждал толкова ядосан.

— Иън, върви си в стаята — прогърмява той, — и ти също, Томас.

Правя, каквото ми се казва, още по-объркан и отпреди.

Рано на другата сутрин се събуждам от два пукота, идващи откъм църквата. Веднага усещам, че нещо не е наред. Хуквам натам и сцената, която виждам, ме разтърсва из основи. Отец Тимъти лежи в локва кръв, близо до олтара, точно под разпятието. Облечен е в расото си и сякаш е коленичил в молитва. На десет стъпки от него лежи тялото на отец Джон, оплискано в кръв. Главата му е разбита и по пейките са пръснати парченца от мозъка му. Облечен е в кожени дрехи. По ръцете му се виждат черни змии. В дясната му ръка има пистолет.

Виждам всичко това и усещам как се задавям. Изпищявам. Пронизителен вик, който разсича утринната тишина като куршум. Изплашва гарваните в евкалиптовото дърво. Кара Джоузеф, който бърше праха от орнаментите в кабинета, да се спре и да се вслуша. Принуждава госпожа Гонзалес набързо да свърши с душа. Събужда и Иън, който дотичва в църквата.

Привел съм се над отец Тимъти и ридая така, както ридае едно осемгодишно дете, което е загубило всичко в живота си. Иън идва и сяда до мен. Вижда безжизненото тяло на отец Тимъти и също се разплаква. Държим се за ръце и плачем почти три часа, дори след като идва полицията с мигащи червени лампи, дори след като пристига докторът с линейката, дори след като покриват телата с бели чаршафи, дори след като ги натоварват в линейката, дори след като Джоузеф и госпожа Гонзалес ни отвеждат в къщата и правят всичко по силите си, за да ни успокоят.

По-късно, много по-късно, Иън ме пита:

— Защо плака толкова много, Томас?

— Защото днес наистина останах сирак — отвръщам аз. — Той ми беше баща. Точно както беше отец за всички, които идваха в тази църква. Но ти защо плака? Заради това, което ти направи отец Джон?

— Не, плачех, защото и аз изгубих всичко. И аз станах сирак като теб.

— Но твоят баща е жив. В Дерадун е — плача аз.

— Не, това беше лъжа — и той отново се разридава, — сега мога да ти кажа истината. Тимъти Франсис може да ти е бил като баща, но аз наистина съм негов син.

Лицето на Смита е тъжно.

— Каква трагична история — казва тя. — Сега разбирам какво е искал да каже отец Тимъти, когато е говорел за бремето на свещеника. Удивително е как всичките тези години е живял двойствен живот като свещеник, който тайно е бил женен мъж и баща. Какво стана накрая с Иън?

— Не знам. Върна се в Англия. При някакъв вуйчо, струва ми се.

— А ти?

— Пратиха ме в дом за малолетни.

— Разбирам. Кажи ми сега за втория въпрос — казва Смит и натиска „Старт“ на дистанционното.

Намираме се още в рекламната пауза.

Прем Кумар се навежда към мен и ми прошепва:

— Дай да ти кажа какъв ще бъде следващият въпрос. Ще те питам какво означава „ФБР“. Чувал си за тази организация, нали?

— Не — поклащам глава аз.

Той прави гримаса.

— Така си и знаех. Слушай, искаме да изкараш поне още малко пари. Мога да сменя въпроса. Кажи бързо, има ли някакви съкращения, с които си запознат?

Замислям се малко и отговарям:

— Не знам за ФБР, но знам INRI.

— Какво е това?

— Това пише на кръста.

— Ох! Добре, сега ще проверя в базата данни.

Рекламната пауза свършва. Чува се музикалният сигнал.

Прем Кумар се обръща към мен.

— Любопитен съм, господин Рам Мохамад Томас, относно вашата религия. В името ви като че ли са намерили място всички вероизповедания. Кажете, къде се молите?

— Трябва ли човек да ходи в храм, църква или джамия, за да се моли? Вярвам в думите на Кабир. Хари е на изток, Аллах е на запад. Вгледай се в сърцето си и там ще намериш и Рама, и Карим.

— Много добре казано, господин Томас. Вие като че ли сте спец по всички религии. В такъв случай следващият въпрос ще е сравнително лесен за вас. Ето го и него, въпрос номер две за две хиляди рупии. Какъв е редът на буквите, които обикновено се изписват на кръста? А) IRNI, Б) INRI, В) RINI или Г) NIRI? Ясен ли е въпросът, господин Томас?

— Да.

— Добре, да чуем отговора ви.

— Верният отговор е „Б“, INRI.

— Абсолютно, стопроцентово ли сте сигурен?

— Да.

Чува се барабанно кресчендо. Светва правилният отговор.

— Абсолютно, сто процента вярно! Току-що спечелихте две хиляди рупии.

— Амин — отвръщам аз.

[1] Традиционна индийска дреха, представляваща разпусната дълга риза. — Бел.ред. ↑

[2] Също типична индийска мъжка дреха, наподобяваща дълга роба. — Бел.ред. ↑

[3] Сикх — последовател на сикхизма (религиозно течение в Индия). — Бел.прев. ↑

[4] Началните букви на надписа, който Пилат Понтийски поставил върху кръста над главата на Исус — IESUS NAZARENUS REX IUDAEORUM, Исус от Назарет, Цар на евреите. — Бел.прев. ↑

[5] Англ. gay — 1. весел 2. гей — Бел.прев. ↑

Братско обещание
5 000

Добре огледайте всички страни на въпроса, преди да вземете решение. Сложете нещо настрана за спешни случаи. Новите съседи ще внесат ободрение. У дома може да възникне малък проблем, но ще го решите бързо и правилно. Не предлагайте умни съвети, ако изрично не ви помолят да си кажете мнението.

Това предсказва днес хороскопът в „Махараштра Таймс“ за всички козирози като мен, родени през последната седмица на декември.

Аз не чета „Махараштра Таймс“. Всъщност изобщо не чета вестници. От време на време обаче измъквам по някой от кошчето на господин Барве. Удобно е за разпалване на огъня в кухнята, а понякога, като нямам какво да правя, прелиствам страниците, преди да са станали на пепел, за да минава времето.

Не вярвам и в хороскопите. Ако вярвах, досега да съм мъртъв, поне според хороскопа на Пандит Рамашанкар Шастри. Днешният хороскоп обаче като че ли съдържа зрънце истина. До нас наистина се нанасят съседи и вкъщи наистина има малък проблем.

Тъкмо сме се върнали от сутрешната прожекция в Кралския кинотеатър и Салим е изпаднал в сляпа ярост. Разкъсва всички плакати на Арман Али, които вече близо три години красят стените на малката ни стаичка. Плакатът на Арман в кожено яке е раздран на малки парченца. Арман на мотоциклет бива насечен с нож. Арман с разсъблечена риза и оголени космати гърди сега е в кошчето за боклук. Арман с пистолета е накъсан на дреб, а Арман с коня отива в огъня. След като всички плакати са свалени, стаята ни, само с две легла, изглежда още по-гола и отпреди, а и няма какво да скрие петната от мухъл по варосаните стени.

Въпреки предупреждението на хороскопа, не мога да се сдържа да не дам някакъв умен съвет на Салим.

— Сега разбираш ли, че бях прав преди десет месеца, когато ти се опитваше да оправиш отношенията на Арман и Урваши? Казах ти да не си пъхаш носа в чуждите работи, нито да превръщаш проблемите на другите в свои собствени. Да ти е за урок за в бъдеще.

Салим ме слуша намусено, докато тъпче плаката на Арман, заобиколен от куп красавици в един басейн.

Чувам стъпки и гласове пред стаята. Изглежда, в стаята до нас най-после се нанасят нови наематели. Вълнувам се. Винаги е приятно да се срещаш с хора. Надявам се новите наематели да са момчета на моята възраст. Путул и Дхянеш са добра компания, но родителите им рядко позволяват да идват и да си играят с мен в неделя — единствения ден, когато не ходя на работа. Аджай, фукльото, ми лази по нервите. Направи ме за смях пред целия чаул, когато му казах, че съм започнал работа в леярна. Знам, че да работиш в леярна не е и наполовина толкова вълнуващо, колкото да работиш за филмова звезда, но поне е по-добре, отколкото да седиш на улицата.

След онзи период, в който живеех с актрисата Нилима Кумари в нейния апартамент, почти бях забравил за живота в чаула. Представляващи група от едностайни жилища, обитавани от долната прослойка на средната класа, чаулите са миризливата подмишница на Мумбай. Хората, които живеят тук, са само на йота по-добре от ония, които живеят в гета като Дхарави. Както ми каза веднъж господин Барве, богатите, които живеят в облицовани с мрамор и гранит четиристайни апартаменти, се радват. Бедняците, които живеят в окаяни, порутени колиби, страдат. А ние, дето обитаваме пренаселените чаули, просто живеем.

Да живееш в чаул определено си има и своите предимства. Онова, което се случи с Нилима Кумари, никога не би се случило тук, защото в чаула всеки знае всичко. Обитателите имат общ покрив над главата си и общо място, на което да се изхождат и да се къпят. Обитателите на чаула може и да не се срещат по официални поводи, но им се налага да се виждат, докато чакат на опашка пред общите тоалетни. Даже се носи слух, че господин Гокхал се е запознал с госпожа Гокхал, докато чакали пред клозета, и се влюбили. Ожениха се след месец.

За мен няма шанс да се влюбя в някое момиче от чаула. Всичките са дебели и грозни и дори бегло не напомнят на любимата ми актриса, Прия Капур. Освен това, всички си падат по глупави неща като кукли, а не могат да играят нормални игри като бокс или кабади. Не че и аз имам много време да играя. По цял ден работя в леярната и се връщам чак в шест вечерта. А топенето на метал е къртовска работа. Нажеженото желязо те задушава с топлината си и очите ти често се заслепяват от яркооранжевите пламъци.

Чувам глас:

— Томас! — Вика ме господин Рамакришна, управителят на чаула. Той е важна особа. Ходим при него винаги, когато ни изгори крушката или намалее налягането на водата. На него се примолваме, когато нямаме достатъчно пари за месечния наем. А напоследък го преследваме да поправи част от дървения парапет на първия етаж, който се клати и представлява опасност.

Излизам от стаята и виждам господин Рамакришна, заедно с един възнисък мъж на средна възраст, който се мръщи, все едно адски му се ходи до тоалетна.

— Томас, запознай се с господин Шантарам. Той е новият ни наемател, който ще живее до вас. Казах му, че си много отговорно момче, затова, моля те, помогни на него, съпругата му и дъщеря му да се настанят. Е, господин Шантарам, аз ще тръгвам.

„О, не — мисля си аз, — няма момчета.“ Опитвам се да видя жена му и дъщеря му, но успявам само бегло да зърна жена със сиви коси и момиче, по-голямо от мен, с вързана отзад дълга черна коса, седнали на леглото. Шантарам забелязва, че надничам в апартамента му и припряно затваря вратата.

— С какво се занимавате? — питам го аз.

— Учен съм, астроном. Няма да разбереш. Но от известно време съм в почивка. Сега работя като управител по продажбите в салона на Вимал. Тази стая е само временно решение. Съвсем скоро ще се местим в луксозен апартамент в Нариман Пойнт.

Знам, че господин Шантарам лъже. Хората, които могат да си позволят да живеят в Нариман Пойнт, никога не живеят в чаул, дори и временно.

Вътрешните стени в чаула са много тънки. Ако долепиш ухо до общата стена и се съсредоточиш, или още по-добре, ако поставиш обърната чаша на стената и допреш ухо до нея, можеш да чуеш почти всичко, което се случва в съседната стая. Двамата със Салим често го правим със съседите отляво, чиято стая е долепена до нашата кухня. Господин и госпожа Бапат отдавна не минават за млада двойка. Носи се слух, че господин Бапат даже бие госпожа Бапат, но вечер явно се сдобряват, защото често се хилим, заслушани в тежкото им дишане, охканията и ахканията им.

Нагласям една чаша от неръждаема стомана на стената на господин Шантарам и долепям ухо до нея. Чувам господин Шантарам да говори.

— Това място е като черна дупка. Под достойнството ми е да живеем тук, но заради вас двете ще преживея това унижение, докато не си намеря свястна работа. Слушайте сега, не искам никое момче от улицата да влиза в къщата. Бог знае от какви дупки идват. Точно до нас има две такива. Вагабонти от най-висша класа, предполагам. И Гудия, ако те хвана да приказваш с някое момче от чаула, ще си имаш работа с кожения ми колан, разбра ли? — прогърмява той.

Аз изпускам чашата от ужас.

През следващите няколко седмици изобщо не виждам жената и дъщерята на господин Шантарам, а него — много рядко. Момичето вероятно ходи в колеж всеки ден, но когато се връщам вкъщи, вече се е прибрала и вратата е плътно затворена.

Салим дори не забелязва, че имаме нови съседи. Почти не му остава свободно време от работата му като разносвач на обяд. Сутрин става в седем и се облича. Носи свободна бяла риза, широки памучни панталони и бяла шапчица „неру“. Шапчицата е отличителен белег на дабавалите в Мумбай, които са към пет хиляди на брой. Следващите два часа събира домашно сготвени ястия в кутии за обяд от около двадесет и пет апартамента. После ги отнася на гара Гхаткопар. Там те биват разпределени според местоназначението им, като всяка бива обозначена с цветни точки, тирета и кръстчета на капака, след което ги товарят на специални влакове, за да бъдат доставени точно на обяд на мъже от средната класа, работещи като управители или чиновници из цял Мумбай. Самият Салим получава обядите от друг влак. Разнася ги в района на Гхаткопар, след като разшифрова точките и тиретата, указващи адресите. Трябва много да внимава, понеже само една грешка може да му коства работата. Да не вземе да подаде кутия с телешко на някой индуист, със свинско — на мюсюлманин или нещо с чесън и лук на джайнист вегетарианец.

Девет вечерта е. Салим прелиства филмово списание. Аз съм коленичил до леглото, а лявото ми ухо е на стоманената чаша, залепена на стената. Чувам Шантарам да говори на дъщеря си:

— Ето, Гудия, погледни през окуляра. Настроих телескопа. Виждаш ли яркочервения обект в средата? Това е Марс.

— Бързо, вземи си чаша — шепна аз на Салим, — трябва да чуеш това.

Салим също долепя ухо до стената. През следващите двайсет минути слушаме коментари за състоянието на небето. За съзвездия, галактики и комети. За Голямата мечка и Малката мечка. Чуваме за нещо, наречено Млечния път, и за Полярната звезда. Научаваме за пръстените на Сатурн и спътниците на Юпитер.

Докато слушам Шантарам, ме изпълва странен копнеж. Приисква ми се и аз да имах баща, който да ми обяснява за звездите и планетите. Нощното небе, което за мен досега представляваше огромна черна маса, изведнъж се превръща в място, изпълнено със смисъл и чудеса. Когато урокът на Шантарам свършва, двамата със Салим извиваме шии през прозореца си на първия етаж и се опитваме да открием звездните образувания, за които той говореше. Без помощта на телескопа виждаме само малки бели точици в тъмното небе, но изпискваме от радост, когато разпознаваме седемте звезди на Голямата мечка, а самата мисъл, че тъмните петна по Луната са всъщност кратери, ни изпълва с чувство на задоволство, сякаш сме разгадали тайните на Вселената.

Тази нощ не сънувам жената с развято бяло сари. Сънувам пръстените на Сатурн и луните, кръжащи около Юпитер.

Седмица по-късно откъм стаята на Шантарам се чува нов звук. Мяу! Скачам и се втурвам към стената с подслушвателното си устройство в ръка.

Чувам гласа на Гудия.

— Виж, тате, имам си коте. Не е ли прекрасно? Даде ми го приятелката ми Рохини, от новото котило на нейната котка. Мога ли да го задържа?

— Не искам никакви домашни любимци — измърморва госпожа Шантарам. — В тази стая няма място за хората, къде ще държим и животно?

— Моля те, мамо, той е толкова мъничък. Татко, моля те, кажи да!

— Добре, Гудия — съгласява се Шантарам, — можеш да го задържиш. Как ще го наречеш?

— Благодаря ти, татко! Мислех си за Томи.

— Не, твърде обикновено е. Този котарак ще живее в семейството на астрономи, затова трябва да бъде наречен на някоя планета.

— На коя? Юпитер?

— Не. Той е най-малкият в семейството, така че може да се казва единствено Плутон.

— Страхотно, много ми харесва това име, татко. Хей, Плутон! Ела да пийнеш млекце.

— Мяу! — отвръща Плутон.

Тези дребни епизоди ме карат да преразгледам мнението си за Шантарам. Може би все пак не е толкова лош. Но отново научавам, че привидностите лъжат и че разделителната линия между доброто и злото всъщност е съвсем тънка.

Една вечер виждам Шантарам да се прибира у дома мъртвопиян. Дъхът му смърди на уиски. Върви с олюляваща се походка и му е нужна помощ, за да се качи по стълбите. Това се повтаря и на следващия ден, и на по-следващия. Съвсем скоро всички в чаула научават, че господин Шантарам е пияница.

Пияниците в индийските филми винаги са забавни герои. Помислете за Кешто Мукхерджи с шишето и не можете да не избухнете в смях. Пияниците в реалния живот обаче хич не са забавни, а плашещи. Когато Шантарам се прибере в този си вид, не ни трябват подслушвателни устройства. Той крещи и ругае с цяло гърло, а двамата със Салим потръпваме от страх в стаята си, все едно вика на нас. Псувните му се превръщат в такъв ритуал, че преди да заспим, чакаме да захърка. Започваме да очакваме с ужас периода от прибирането му от работа до тръшването му в леглото. За нас това е зоната на страха.

Мислим си, че това е временна фаза и че Шантарам ще се оправи. Но положението всъщност се влошава. Шантарам започва да пие все повече, а после — и да хвърля разни неща. Започва с пластмасови чаши и с книги, които с погнуса запраща в стената. После почва да чупи купи и чинии. Данданията, която вдига, прави труден живота на съседите му. Знаем обаче, че и дума не може да става да се оплачем на господин Рамакришна. Гласовете на двама нередовни платци на наем на по 11 и 13 години не тежат кой знае колко. Затова просто се мятаме в леглата си, когато някой предмет удари общата ни стена, и потръпваме от страх при звука на счупена чиния или порцеланова чаша.

Дори този период не трае дълго. Много скоро Шантарам започва да замеря хора. Най-вече членовете на семейството си. Най-свирепата ярост запазва за жена си.

— Ах ти, мръсна кучко! Ти ме доведе дотук. Можех да си пиша статии за черните дупки, а вместо това показвам блузи и сарита на някакви нещастни домакини! Мразя те! Защо не умреш? — крещи той и мята я мелничка за пипер, я чаша, я чиния. По жена си, по дъщеря си, по котарака й.

Една нощ минава всички граници и хвърля чаша с врял чай по жена си. Гудия се опитва да предпази майка си и врялата течност залива нея. Тя изпищява от болка. Шантарам е толкова пиян, че дори не разбира какво е направил. Втурвам се навън да извикам такси за госпожа Шантарам, за да заведе дъщеря си в болницата. Два дни по-късно тя идва при мен и ме пита дали бих я придружил до болницата на свиждане с Гудия.

— Много е самотна. Може би ти можеш да поговориш с нея.

Така аз отивам с госпожа Шантарам на първото през живота си свиждане в болница.

Първото нещо, което възбужда сетивата ми на влизане в болницата, е миризмата. Повдига ми се от лепкавата антисептична миризма на дезинфектанти, която се е просмукала във всяко ъгълче на мръсните отделения. Второто нещо е, че не се виждат радостни хора. Пациентите лежат на зелените си легла, стенат и хленчат, дори докторите изглеждат мрачни. Най-лошото обаче е безразличието. Никого всъщност не го е грижа за теб. Представях си, че около Гудия ще се суетят лекари и сестри, но я намирам да лежи сама в отделението за изгаряния без нито една дежурна сестра. Лицето й е цялото бинтовано; виждат се само черните й очи.

— Гудия, виж кой е дошъл да те види — казва госпожа Шантарам, като ми се усмихва ослепително.

Неудобно ми е да се приближа до момичето. Тя очевидно е доста по-голяма от мен. Аз съм само един воайор, дочул откъслечни моменти от живота й; почти не я познавам. Не виждам устните й, но по очите си личи, че ми се усмихва, и това разчупва леда помежду ни.

Оставам при нея три часа и разговаряме за най-различни неща.

— Откъде това необичайно име — Рам Мохамад Томас?

— Дълга история. Ще ти я разкажа, когато оздравееш.

Тя ми разказва за себе си. Научавам, че скоро ще завърши колеж и ще отиде в университет. Амбицията й е да стане лекар. Пита ме за мен. Не й казвам нищо за отец Тимъти и случилото се с мен след това, но й описвам премеждията си в чаула. Разказвам й за живота си като работник в леярната. Тя жадно и внимателно ме слуша и ме кара да се чувствам значим и желан.

Идва един доктор и казва на госпожа Шантарам, че дъщеря й е извадила късмет. Имала само първа степен изгаряния и няма да й останат белези. Ще я изпишат до седмица.

През трите часа, които прекарвам при Гудия, научавам много за баща й. Госпожа Шантарам казва:

— Съпругът ми е известен учен. Или по-точно, беше. Работеше в Института за космически изследвания „Ариябхата“, където изследваше звездите с огромен телескоп. Живеехме в просторно бунгало на територията на института. Преди три години откри нова звезда. Беше много важно научно откритие, но един негов колега астроном си го присвои. Това съсипа мъжа ми. Започна да пие. Започна да се кара с колегите си, а един ден така се разгневи на директора на института, че го преби почти до смърт. На момента го изхвърлиха и аз трябваше да се моля на директора да не извика полицията да го арестуват. След като напусна института, съпругът ми беше назначен за учител по физика в добро училище, но не успяваше да контролира пиенето и избухливия си нрав. Биеше учениците за най-дребни провинения и след шест месеца го изритаха. Оттогава насам се хваща да работи на разни места — като управител на стол, счетоводител във фабрика, а сега е помощник по продажбите в един салон за дрехи. И тъй като изразходвахме всичките си спестявания, сме принудени да живеем в чаул.

— Не може ли господин Шантарам да спре да пие? — питам аз.

— Съпругът ми се закле, че повече няма да близне алкохол и аз бях започнала да се надявам, че най-лошото ни е отминало. Но не можа да удържи на обещанието си и виж какво се случи.

— Направи ми услуга, Рам Мохамад Томас — помоли ме Гудия, — грижи се за Плутон, докато ме няма у дома.

— Непременно — обещавам аз.

Тя неочаквано протяга ръка и взема дланта ми в своите.

— Ти си братът, когото никога не съм имала. Нали, мамо? — Госпожа Шантарам кимва с глава.

Не знам какво да отвърна. За мен това са нови взаимоотношения. В миналото съм си се представял като нечий син, но не и като брат. Затова просто стискам ръката й и усещам безмълвната връзка помежду ни.

Тази нощ сънувам жена с бяло сари, прегърнала бебе в ръцете си. Зад нея духа вятър и размята косата й пред лицето. Тя оставя бебето в коша за дрехи и си тръгва. Тогава идва друга жена. И тя е висока и грациозна, но лицето й е цялото в бинтове. Тя взема бебето от коша и го обсипва с целувки. „Малкото ми братче“, казва тя. „Сестрице“, гука бебето в отговор. Мяяяу! Котешки писък пронизва нощта. Събуждам се и се мъча да разбера дали е дошъл от съня ми, или от съседната стая.

На сутринта намирам безжизненото, обезобразено телце на Плутон в същото кошче за боклук, в което господин Барве си изхвърля броя на „Махараштра Таймс“. Вратлето му е счупено, а козината му дъхти на уиски. Шантарам казва на жена си, че Плутон е избягал. Аз знам истината, но е безполезно да я споменавам. Плутон наистина избяга. В един друг и по-добър свят, струва ми се.

— Много харесвам Гудия — споделям аз със Салим, — трябва да се погрижа Шанатарам да не й стори пак нещо.

— Какво можеш да направиш? Това си е неговото семейство.

— Но е и наша работа. Нали все пак сме съседи.

— Не помниш ли какво ми каза веднъж? Че не е добре човек да си пъха носа в работите на други хора или да превръща техните проблеми в свои, а, Мохамад?

На това няма какво да отговоря.

Гудия се връща у дома, но аз не успявам да я видя, понеже Шантарам не пуска момчета да влизат в дома му. Госпожа Шантарам ми казва, че съпругът й е осъзнал какво е сторил и че ще се поправи, макар че дълбоко в сърцето си знае, че е невъзможно. Но дори тя не предполага до какви низости може да стигне той.

Няма и седмица след като Гудия се прибира от болницата, той отново й прави нещо. Опитва се да я докосне. Но не като баща. Отначало не разбирам. Чувам само някакви думи, че Гудия била неговата луна, и после госпожа Шантарам — да плаче, а Гудия — да пищи. „Татко, не ме пипай! Моля те, татко, не ме пипай!“

Нещо ми прещраква в ума, когато чувам умолителните викове на Гудия. Иска ми се да влетя в стаята на Шантарам и да го убия с голите си ръце. Но преди да събера кураж, чувам силното хъркане на мъжа. Отрязал се е. Гудия продължава да хлипа. Не ми трябва чаша, за да я чуя.

Плачът й има странен ефект върху мен. Не знам как би трябвало да реагира един брат, когато сестра му страда, понеже нямам опит като брат. Но знам, че някак трябва да я утеша. За жалост, не е много лесно да утешиш някого, когато между вас има стена, колкото и ще да е тънка. Тогава забелязвам, че най-долу в стената, там, където тръбите за водата минават към другия апартамент, има малка кръгла дупка, достатъчно широка, за да се провре ръка през нея. Скачам от леглото и мушвам ръка в дупката.

— Не плачи, сестрице. Ето, хвани ръката ми — плача аз. И някой улавя ръката ми. Усещам пръсти, които докосват ръката ми, лакътя ми, китката ми, така, както слепецът опипва нечие лице. После пръстите се вплитат в моите и аз чувствам магично преливане на сила, енергия, любов — наречете го, както искате; факт е, че в този миг ние с Гудия ставаме едно и аз чувствам нейната болка като своя.

Междувременно Салим, седнал на леглото си, гледа сцената с удивление.

— Да не полудя, Мохамад? Усещаш ли се какви ги вършиш? — гълчи той. — Тази дупка, през която си пъхаш ръката, е същата, през която в стаята влизат плъховете и хлебарките.

Аз обаче съм глух и за Салим, и за всичко останало. Не знам колко дълго съм държал ръката на Гудия, но когато се събуждам на другата сутрин, откривам, че лежа на пода с ръка, все още провряна в дупката, а в джоба на ризата ми кротко спят семейство хлебарки.

Следващата вечер Шантарам отново се прибира мъртво пиян и се опитва да задява Гудия.

— По-красива си от всички звезди и планети. Ти си моята луна. Ти си моята Гудия, моята кукличка. Вчера ми се изплъзна, но днес няма да ме оставиш — бръщолеви той.

— Престани да се държиш така! — виква госпожа Шантарам, но мъжът й като че не я забелязва.

— Не се притеснявай, Гудия, в любовта ми към теб няма нищо лошо. Дори Шах Джахан, великият император, се влюбил в собствената си дъщеря, Джахан Ара. А кой може да отрече на човек правото да бере плодовете от дървото, което сам е посадил?

— Ти си демон! — крещи госпожа Шантарам и мъжът й я удря. Чувам звън от строшена бутилка.

— Не! — изпищява Гудия.

Чувствам се така, сякаш мозъкът ми е прогорен от оксиацетиленова горелка и сърцето ми е залято от нагорещен метал. Не мога повече да търпя. Втурвам се в стаята на господин Рамакришна и му казвам, че господин Шантарам прави нещо ужасно с жена си и дъщеря си. Но Рамакришна се държи така, сякаш му говоря за времето.

— Виж сега — казва той, — каквото и да се случва между четирите стени на един дом, то си е работа на семейството и ние не можем да се месим. Ти си млад и сирак. Не си видял много. Но аз знам какви ли не истории за побой над жени, за насилие, кръвосмешение, изнасилване — всичко това се случва в чаулите из цял Мумбай. Но никой нищо не прави. Ние, индийците, притежаваме върховната способност да виждаме болката и нещастието около себе си, но да оставаме безучастни. Затова и ти, като порядъчен мумбаец, си затвори очите, запуши си ушите и си дръж езика зад зъбите, за да бъдеш щастлив като мен. Сега си върви, че е време да поспя.

Връщам се тичешком в стаята си. Чувам Шантарам да пуфти, а Гудия да пищи, че е мръсна.

— Не ме докосвай! Никой да не ме докосва! Ще заразя всекиго, който ме приближи.

Имам чувството, че си е изгубила ума. Почвам и аз да губя моя.

— Зарази мен — казвам аз и мушвам ръка през дупката в стената.

Гудия я улавя.

— Няма да живея още дълго, Рам Мохамад Томас — ридае тя, — по-скоро ще се самоубия, отколкото да се отдам на баща си. — Болката й се процежда през дупката и ме обгръща.

Разплаквам се.

— Няма да позволя това да се случи — уверявам я аз, — това е братска дума.

Салим ме поглежда сърдито, все едно обещанието ми е престъпно. Мен обаче не ме интересува кое е добро и кое — зло. Усещам кокалестите пръсти на Гудия, плътта на дланите й, и знам, че и двамата сме подгонени животни, съучастници в престъпление. Моето престъпление беше, че аз, един сирак, бях дръзнал да превърна чуждите проблеми в свои собствени. Но какво бе престъплението на Гудия? Просто, че се е родила момиче и че Шантарам й е баща.

Изпълнявам обещанието си другата вечер, когато Шантарам се връща от работа и започва да изкачва скърцащите стъпала към първия етаж. Той върви с бавни, несигурни крачки. Дори дрехите му смърдят на уиски. Точно когато минава покрай онзи парапет, дето господин Рамакришна още не го е поправил, аз му се мятам отзад. Удрям го по гърба и той се стоварва върху перилото. То вече е разхлабено и се клати. Не успява да издържи на тежестта му. Изскърцва и се разцепва. Шантарам губи равновесие и пада долу на земята.

По филмите показват как злодеят пада от върха на небостъргач и все едно лети във въздуха; размята крака и ръце и крещи: „Аааааааа!“. В реалния живот не става така. Шантарам пада като камък. Няма размятащи се ръце и крака. Удря се ничком в земята и остава да лежи с разперени крайници.

Едва когато виждам безжизненото тяло на Шантарам на земята, осъзнавам какво съм направил. И си представям последиците от деянието си.

Следователите идват с един джип с мигащи червени светлини и хубаво очертават тялото с тебешир. Правят снимки и казват: „Тялото е паднало тук“. После вдигат очи и виждат мен на първия етаж. Инспекторът ме посочва: „А това е момчето, което го е бутнало. Арестувайте го!“. Отвеждат ме в затвора, където ме събличат и бият. После отивам в съда, където един съдия със строго изражение на лицето и черна роба седи под вентилатора на тавана. На стената зад него е окачен избледнял, прашен надпис със златни букви, гласящ: „Сатямева джаяте“ (Истината винаги тържествува). Съдията ми хвърля един поглед и обявява присъдата си:

— Рам Мохамад Томас, намирам ви за виновен в предумишленото убийство на господин Шантарам. По силата на член 302 от Индийския наказателен кодекс ви осъждам на смърт чрез обесване.

— Не! — изкрещявам аз и се опитвам да избягам, но краката и ръцете ми са оковани в белезници. Връзват ми очите и ме водят към килията за екзекуции. Надяват примката на шията ми и натискат лоста. Изпищявам от болка, когато краката ми се вдигат във въздуха и ми спира въздухът. Отварям очи и откривам, че съм в рая. Раят обаче прилича досущ на чаула и аз поглеждам надолу; виждам тялото на Шантарам, проснато на земята. Около него се събират хора. Някой се обажда: „Извикайте полиция!“.

Не се бавя и миг повече. Втурвам се надолу по стълбите и се затичвам. Минавам през портата, покрай будката за мляко и многоетажната сграда. Тичам към близката гара и вземам експреса за терминала „Виктория“. Претърсвам всички перони за един конкретен влак. Най-после го откривам и скачам вътре, точно когато потегля.

Напуснах Мумбай, напуснах Гудия, напуснах Салим и се отправих към единствения друг град, който познавам. Делхи.

През целия ми разказ Смита не отронва нито дума. Виждам, че е дълбоко развълнувана. Забелязвам мъничка сълза в крайчето на окото й. Може би и тя, като жена, чувства страданието на Гудия.

Вземам дистанционното.

— Да видим въпрос номер три — казвам аз и натискам копчето.

Прем Кумар се завърта на стола си и се обръща към мен.

— Господин Томас, вие вече отговорихте правилно на два въпроса и спечелихте две хиляди рупии. Нека сега видим дали ще отговорите на въпрос номер три за пет хиляди рупии. Готов ли сте?

— Готов съм — потвърждавам аз.

— Добре. Въпрос номер три. От областта на…

Точно тогава централният прожектор угасва и оставя двама ни с Прем Кумар в тъмнина.

— Опа! Хюстън, имаме проблем! — казва Прем Кумар и публиката избухва в смях. Аз не схващам шегата.

— Какво казахте? — питам аз.

— О, това е знаменита реплика от филма „Аполо 13“. Сигурен съм, че не гледате филми на английски. Хората използват тези думи, когато неочаквано се появи сериозен проблем, а точно това стана сега. Шоуто не може да продължи, докато не оправим прожектора.

Докато техниците проверяват кабелите на прожектора, Прем Кумар се заслушва в гласа от слушалките си. После се навежда към мен и прошепва в ухото ми:

— Е, юнако, идва краят на златната ти серия. Следващият въпрос е много труден, особено за един келнер. Много бих искал да ти помогна да спечелиш повече, но продуцентът току-що ми съобщи, че иска да преминем на следващия състезател, който е професор по математика. Съжалявам — лош късмет! — Той отпива от лимонадата си и премлясва с устни.

Прожекторът е готов. Знакът в студиото светва в надпис „Аплодисменти“.

Когато ръкопляскането утихва, Прем Кумар ме поглежда.

— Господин Томас, вие вече отговорихте правилно на два въпроса и спечелихте две хиляди рупии. Нека сега видим дали ще отговорите на въпрос номер три за пет хиляди рупии. Готов ли сте?

— Готов съм.

— Добре. Следващият ни въпрос е от света на астрономията. Кажете ми, господин Томас, знаете ли колко планети има в Слънчевата система?

— Какви са възможностите?

— Това не е въпрос, господин Томас. Просто питам дали знаете броя на планетите в Слънчевата система.

— Не.

— Не? Надявам се, поне знаете на коя планета живеем.

Публиката се смее.

— Земята — отговарям аз навъсено.

— Добре. Значи, знаете името на една планета. Е, готов ли сте за въпрос номер три?

— Да.

— Добре. Ето го и въпрос номер три. Коя е най-малката планета в Слънчевата система: А) Плутон, Б) Марс, В) Нептун или Г) Меркурий?

От устните ми се откъсва звук, още преди да прозвучи музикалният сигнал.

— Мяу!

— Моля? — изненадва се Прем Кумар. — Какво казахте? За миг ми се стори, че чувам мяукане.

— Казах „А“.

— А?

— Да. Отговорът е „А“, Плутон.

— Абсолютно, стопроцентово ли сте сигурен?

— Да.

Чува се барабанно кресчендо. Светва правилният отговор.

— Абсолютно, сто процента вярно! Плутон действително е най-малката планета в Слънчевата система. Господин Томас, вие току-що спечелихте пет хиляди рупии!

Публиката е впечатлена от общите ми познания. Някои хора стават на крака и ръкопляскат.

Но Смита остава безмълвна.

С мисъл за сакатите
10 000

Слънцето изглежда по-бледо, птиците — притихнали, въздухът — по-мръсен, а небето — с една идея по-мрачно.

Когато ви измъкнат от красивата голяма къща, с прекрасна, обляна от слънцето градина, и ви натикат в стара съборетина, където сте принудени да живеете в претъпкана спалня с десетки други деца, предполагам, и вие ще добиете по-жлъчна представа за живота.

И не помага, ако действително страдате от жлъчка. Или от жълтеница.

Жълтеницата е много неприятна болест, но има едно благоприятно последствие. Вземат те от претъпканата обща спалня и те слагат в самостоятелна стая. Огромна стая с метално легло и зелени завеси. Нарича се изолационна.

Две седмици оставам прикован на легло. Чувствам се обаче така, сякаш съм болен, още откакто ме взеха от църквата след смъртта на отец Тимъти. Не дойдоха да ме приберат с джип с мигащи червени светлини. Дойдоха с един с един ван с прозорци с решетки. Като онези, с които прибират бездомните кучета. Само дето този служеше за прибиране на бездомни момчета. Ако бях по-малък, сигурно щяха да ме пратят в дом за осиновяване и да ме обявят за продан. Но тъй като бях на осем, се озовах в Дома за малолетни в Делхи, в Туркман гейт.

Домът за малолетни има капацитет от седемдесет и пет места и население от сто и петдесет деца. Претъпкано, шумно и мръсно място. Има само две тоалетни с пробити мивки и мръсни клозети. Из коридорите и кухните се щурат плъхове. Има класна стая с разнебитени чинове и напукана черна дъска. И учители, които не са ни преподавали от години. Има игрище, на което тревата е до кръста и ако не внимаваш, можеш да се пребиеш в камъни колкото футболна топка. Има треньор, облечен в колосана бяла памучна риза и панталони с безупречни ръбове. Държи екипировката за крикет и бадминтон в хубава стъклена витрина, но никога не ни позволява да я докосваме. Столовата представлява голяма зала с евтина подова настилка и дълги дървени маси. Навъсеният готвач обаче продава на ресторантите месото и пилетата, които са били предназначени за нас, и ни държи на всекидневна диета от задушени зеленчуци и дебели, прегорели чапати. Постоянно бърчи нос и се кара на всеки, който дръзне да поиска допълнително. Директорът, господин Агнихотри, е мил, възрастен мъж с колосана курта от памучен плат „кхади“, но всички знаем, че истинската власт е в ръцете на заместника му, господин Гупта, с прякора Кошмарът на Туркман. Той е върховното зло, нисък космат мъж, който мирише на кожа и по цял ден дъвче паан. На шията си носи две дебели златни верижки, които подрънкват, докато върви, а в ръката си държи къс бамбуков бастун, с който ни удря всеки път, когато му се прииска. Носят се мрачни слухове, че привиква момчета в стаята си късно през нощта, но никой не желае да го обсъжда. Предпочитаме да говорим за хубавите неща. Като, например, че ни оставят да гледаме телевизия в общата стая по два часа всяка вечер. Скупчваме се около двадесет и един инчовия телевизор „Дианора“ и гледаме музикални клипове от индийски филми по „Канал 5“ или сапунени опери по „Дордаршан“. Особено обичаме да гледаме филмите в неделя.

В тези филми се разказва за един фантастичен свят. Свят, в който децата си имат майки и бащи, и рождени дни. Свят, в който живеят в огромни къщи, карат огромни коли и получават огромни подаръци. Ние виждахме този свят, но не се оставяхме да ни заслепи. Знаехме, че никога няма да имаме живот като на Амитабх Баччан или Шахкрукх Кхан[1]. Най-многото, за което можехме да копнеем, бе да станем като някого от тези, които имаха власт над нас. Затова, когато някой учител ни попиташе какви искаме да станем, когато пораснем, никой не отвръщаше „пилот“ или „премиер-министър“, или „банкер“, или „актьор“. Казвахме „готвач“ или „чистач“, или „учител по физическо“, в най-добрия случай — „директор“. Домът за малолетни ни принизяваше в собствените ни очи.

Опознах много от момчетата в Дома съвсем отблизо. Някои по-малки, други — по-големи. Запознах се с Муна и Калу, с Пяр и Паван, с Джашим и Ирфан. Прехвърлянето от Детския дом на отец Тимъти в Дома за малолетни беше като преминаване от рая в ада. Едва когато видях другите момчета, разбрах, че за много от тях това беше същински рай. Те идваха от коптори в Делхи и Бихар, от гетата в Утар Прадеш и чак от Непал. Чувах историите за бащите им наркомани и проституиращите им майки. Виждах белезите от побой от ръцете на алчни чичовци и тиранични лели. Научих за съществуването на изплащане на дългове с непосилен труд и домашно насилие. Започнах да се страхувам от полицията.

Те именно бяха пратили повечето момчета тук. Момчета, заловени да крадат хляб от улични сергии, или да продават на черно билети в театъра, но неуспели да подкупят полицая, а най-често — затворени просто защото физиономиите не са допаднали на инспектора.

Много от тези момчета бяха „повтарачи“, в смисъл, че се бяха върнали в Дома, след като някой от Борда за грижи за малолетните бе поел попечителството над тях. Муна се бе върнал, защото мащехата му злоупотребявала с него. Джашим бил тормозен от жестокия си брат. Паван се върнал, защото роднината, при когото бил настанен, го накарал да работи в един западнал мотел и полицията го хванала. Въпреки тези преживявания, много момчета все пак жадуваха да бъдат „настанени“, готови да заменят познатия ад с непознат.

Без да се опитвам, станах техен лидер. Не защото бях по-голям и не защото бях по-агресивен, а защото говорех английски. Аз бях сиракът, който можеше да говори и чете вълшебния език и ефектът му върху възрастните беше поразителен. Понякога директорът се интересуваше как съм. Учителят по спорт ми позволяваше да слагам подвижно стълбче за крикет в предния двор, където изиграхме четири-пет хубави игри, преди Муна да счупи прозореца на директора и забраниха всички спортове. Строгият готвач от време на време ми сипваше втора порция. Гупта никога не ме привикваше нощем в стаята си. А докторът веднага ме вкара в изолационното, без обичайното отлагане, и така попречи да заразя цялото спално помещение.

Радвах се повече от две седмици на извънредния си престой в изолационното отделение, когато в стаята ми вкараха още едно легло. Казаха ми, че било пристигнало ново момче и то било в много лошо състояние. Следобеда го внесоха на носилка. Беше с разкъсан оранжев потник, мръсни и протрити шорти и жълт табиз[2] на шията. Това беше първата ми среща със Салим Илиази.

Салим е всичко, което аз не съм. Има бяла кожа и кръгло лице. Косата му е черна, а когато се усмихва, на бузите му се появяват трапчинки. Макар да е само на седем години, има буден, любопитен ум. Разказва ми историята си с къси, несигурни изречения.

Идва от много бедно семейство от едно село в Бихар. В селото живеели предимно бедняци, но и малък брой богати земевладелци. Били предимно индуисти, но имало и няколко мюсюлмански семейства, като това на Салим. Баща му бил работник, майка му — домакиня, а по-големият му брат работел на сергия за чай. Самият Салим ходел в селското училище. Живеели в малка сламена колиба в края на махалата на заминдарите[3].

Предната седмица, през студения и мразовит януари, се случил инцидент в селския храм на Хануман. Някой влязъл в светая светих посред нощ и осквернил идола на бога — маймуна. Свещеникът обявил, че бил видял няколко момчета от мюсюлманските семейства да се спотайват близо до храма. И хоп — готово! В мига, в който индуистите чули това, се втурнали да си отмъщават. Въоръжени с мачете и брадви, тояги и факли, те нападнали всички мюсюлмански домове. Когато нападението започнало, Салим си играел пред колибата, а баща му, майка му и брат му пиели чай вътре. Подпалили къщата пред очите му. Чувал писъците на майка си, виковете на баща си, воя на брат си — но тълпата не позволила на никого да се измъкне. Цялото му семейство изгоряло в този пъкъл. Салим избягал на железопътната гара и скочил на първия влак, който му се изпречил пред очите. Той го отвел в Делхи, без храна, без дрехи и без ни едно познато лице. Лежал два дни на перона, измръзнал и гладен, с треска, с помрачен от мъка ум, преди да го открие един полицай и да го прати в Дома за малолетни.

Салим казва, че нощем сънува кошмари. Чува шума от тълпата. Писъците на майка му отекват в ушите му. Потръпва, когато си представя как брат му се гърчи в пламъците. Започнал да мрази всички индуисти. Пита ме как се казвам. „Мохамад“, отвръщам аз.

С времето двамата със Салим ставаме много добри приятели. Имаме много общи неща. И двамата сме сираци, без надежда да бъдем „настанени“. И двамата обичаме да играем на топчета. И двамата обичаме да гледаме филми. Аз използвам влиянието си, за да му дадат легло до моето, когато се върнем в спалното.

Късно една вечер Салим е повикан в стаята на Гупта. Гупта е вдовец и живее сам. Салим се притеснява.

— Защо ме вика? — пита ме той.

— Не знам — отговарям, — никога не съм ходил в стаята му. Но днес ще разберем.

И така, Салим отива в стаята на Гупта, а аз го следвам на пръсти.

Гупта седи в стаята си, облечен в смачкани панталони. Салим чука на вратата.

— Влез… влез, Салим — казва той, сдъвквайки част от звуците. Държи чаша със златиста течност в ръка. Гаврътва я и изплаква устата си. Очите му приличат на големи копчета. Аз надничам измежду двете завеси в коридора. Той погалва Салим по лицето, прекарвайки пръсти по острия му нос и тънките устни. После рязко заповядва:

— Свали си панталоните.

Салим е объркан от тази молба.

— Прави, каквото ти казвам, копеле, или здравата ще те нашамаря! — изръмжава Гупта.

Салим се подчинява. Смъква колебливо шортите си. Аз извръщам очи.

Гупта приближава Салим отзад, а златните му верижки подрънкват. „Хубаво“, промърморва той. Виждам как развързва панталона си и го събува. Виждам косматия му гръб. Салим още не е разбрал какво се случва, но пелената се вдига от моя мозък. Изведнъж с кристална яснота осъзнавам какво се е случило онази нощ в стаята на отец Джон. И какво бе последвало на другия ден.

Надавам пронизителен вик, който разсича тишината на нощта като меч. Той събужда момчетата, спящи спокойно в спалните си, събужда готвача, хъркащ в кухнята, събужда директора в неговата спалня, събужда даже бездомните кучета, които бясно се разлайват.

Гупта не знае какво го е сполетяло. Бързо навлича панталоните си и се опитва да прогони Салим. Но готвачът, директорът и пазачите вече са на път към стаята му. Тази нощ откриват мръсната му тайна (макар да не предприемат нищо по въпроса). Но Гупта също открива, че съм се крил зад завесите. Оттогава се превръща в мой смъртен враг. Салим е потресен, но невредим. Отдавна се е отказал от омразата си към индуистите. Но страхът му от сексуално насилие остава за цял живот.

Красив пролетен ден е. И изглежда още по-красив, защото сме се измъкнали от стените на Дома за малолетни. От една международна неправителствена организация ни водят на еднодневна екскурзия. Пътуваме с климатизиран автобус из Цял Делхи. Обядваме в зоологическата градина и разглеждаме животните. За първи път виждаме хипопотам, кенгуру, жираф и гигантски ленивец. Виждаме пеликани, фламинго и птицечовка. После ни водят в Кутуб Минар, най-високата сграда в Индия. Смеейки се и смушквайки се, ние се изкачваме по стълбите и надничаме от балкона на първия етаж. Мъжете и жените на земята ни изглеждат като мравки. Крещим и слушаме ехото. Накрая отиваме на Индия гейт[4] да гледаме голям карнавал. Дават ни по десет рупии, които да изхарчим за атракциони по свой избор. Аз искам да се повозя на гигантското колело, но Салим ме дърпа за ръкава и ме води към една будка. На нея има надпис, който гласи: „Пандит[5] Рамашанкар Шастри, световноизвестен хиромант[6]. Само 10 рупии за гледане“. Пред будката стои старец, облечен в дхотикурта[7]. Има бели мустаци, яркочервен тилак[8] на челото си и дебели лещи. От тила му стърчи черна чоти[9].

— Искам да си покажа ръката — казва Салим, — само десет рупии.

— Не бъди глупав — разубеждавам го аз, — тези гадатели са мошеници. Няма откъде да знаят бъдещето ти. А и в моя случай няма бъдеще, което да си заслужава да узная.

— Все пак искам да му покажа ръката си. — Салим е непреклонен.

— Хубаво — предавам се аз. — Ти върви, но аз няма да си похарча десетте рупии за тази дивотия.

Салим плаща таксата и нетърпеливо протяга ръка. Гадателят поклаща глава.

— Не, не лявата. Това е за момичета. Момчетата си показват дясната ръка.

Салим бързо протяга дясната си длан. Гадателят я разглежда с увеличително стъкло и изучава преплитащите се линии, сякаш са карта за заровено съкровище. Накрая оставя увеличителното стъкло и доволно въздиша.

— Имаш забележителна ръка, момчето ми. Никога не съм виждал по-хубава линия на съдбата. Виждам ярко бъдеше за теб.

— Наистина ли? — радва се Салим. — Какъв ще стана?

Господин Шастри явно изобщо не е помислил за това.

Затваря очи за десет секунди, после ги отваря.

— Имаш красиво лице. Ще станеш прочут актьор — провъзгласява той.

— Като Арман Али ли? — ахва Салим.

— Още по-известен — отговаря пандитът и се обръща към мен. Искаш ли и ти да ми покажеш ръката си? Само десет рупии.

— Не, благодаря — отвръщам аз и понечвам да си тръгна, но Салим ме спира.

— Недей, Мохамад, трябва да покажеш ръката си. Моля те, заради мен.

Аз примирено подавам десетте си рупии и протягам дясната си ръка.

Хиромантът се мръщи, докато наглася дебелите увеличителни стъкла и разглежда дланта ми. Изучава я повече от пет минути. Отбелязва си някакви неща, прави някакви изчисления.

— Какво има? — разтревожено пита Салим.

Хиромантът леко се смръщва и поклаща глава.

— Линията на главата е силна, но тази на сърцето е слаба. А най-важното е, че линията на живота е къса. Звездите не изглеждат добре. И подредбата на планетите е неблагоприятна. Върхът на Юпитер е добър, но върхът на Сатурн го отменя. Виждам препятствия и изпитания. Мога да направя туй-онуй, за да улесня пътя ти, но ще струва пари.

— Колко?

— Около двеста рупии. Защо не питаш баща си? Той ли е собственикът на големия автобус?

Аз се изсмивам.

— Ха! Пандит джи, преди да ми ръсите тия глупости за бъдещето, да бяхте проверили кои сме всъщност. Не сме богаташки деца. Ние сме сираци от делхийския дом за малолетни в Туркман гейт, а този автобус изобщо не е наш. Но все пак ни накарахте да се разделим с двайсет рупии. — Дръпвам Салим. — Хайде, да си вървим. Достатъчно време изгубихме тук.

Докато се отдалечаваме, хиромантът ме вика.

— Слушай, искам да ти дам нещо.

Връщам се при будката. Пандитът ми дава стара монета от една рупия.

— Какво е това, пандит джи?

— Щастлива монета. Запази я. Може да ти потрябва.

Стисвам я в юмрука си.

Салим иска сладолед, но имаме само една рупия, с която нищо не можем да си купим. Гледаме как другите деца се забавляват. Подхвърлям безцелно монетата, а тя се изплъзва от пръстите и пада под една пейка. Навеждам се да я вдигна. Паднала е с ези нагоре. До нея лежи банкнота от десет рупии, изпусната от някого. Магия. Двамата със Салим си купуваме сладоледи. Пускам внимателно монетата в джоба си. Наистина ми е късметче.

Салим е натъжен, задето моето бъдеще не се оказа толкова светло, колкото неговото, но в същото време се вълнува, че ще стане филмова звезда. Пред нас стои огромен билборд с реклама за нов филм. На него с ярки цветове са изобразени герой с пистолет в ръка, кръв по гърдите и черна кърпа на главата, злодей с изкривена усмивка и героиня с големи гърди. Салим приковава поглед в него.

— Какво гледаш, Салим?

— Опитвам се да разбера дали черната кърпа ще ми отива — отвръща той.

В клас сме, но господин Джоши, пълничкият ни учител, специалист по оригване и бъркане в носа, не ни преподава. Чете роман, който внимателно е скрил в учебника в ръцете си. Ние убиваме времето, като си правим хартиени самолетчета, дълбаем в дървените си чинове или дремем. Изведнъж Муна, който е натоварен със задачата да гледа коридора, се втурва в стаята.

— Господин учителю, господин учителю, идва господин директорът — съобщава той задъхано.

Господин Джоши силно се оригва и бързо затваря романа. Щраква с пръсти и става.

— Добре, момчета, та, за какво говорехме? А, да. Разказвахте ми какви искате да станете, когато пораснете. Кой е следващият?

Салим вдига ръка. За първи път го прави.

— Кажи, Салим, какъв искаш да станеш?

— Аз ще стана прочут актьор, господин учителю. Един астролог ми каза — заявява той победоносно.

Класът се превива от смях.

За това, кой е едрият мъж, има две версии. Едната е, че е богат търговец на диаманти, който си няма собствени деца. Затова от време на време идва в Дома за малолетни, за да осиновява деца, които след това води в подобния си на палат дом в Мумбай. Други казват, че всъщност притежава училище в Мумбай и взема деца, които намира перспективни за обучение. И в двата случая едно е ясно. Ако бъдеш избран от Сетхджи, животът ти е уреден.

Салим не го е грижа дали Сетхджи е търговец на диаманти, или собственик на училище. Интересува го само, че едрият мъж е от Мумбай — центърът на филмовата индустрия. Убеден е, че Сетхджи е дошъл да го вземе и да го отведе в лъскавия свят на Боливуд. Това е неговата съдба. Предсказанието на хироманта е на път да се сбъдне.

Строяват ни в голямата столова, за да може Сетхджи да ни огледа. Салим се е изкъпал. В действителност се е изкъпал три пъти, като усърдно се е търкал, за да махне всяка следа от мръсотия. Сложил си е най-хубавите дрехи. Косата му е красиво сресана. Той определено е най-представителното момче в Дома. Но аз потръпвам от отчаяния му копнеж. Ако не го изберат, ще бъде съкрушен.

Сетхджи най-после идва, придружен от други двама мъже. Не изглежда като търговец на диаманти. Повече прилича на гангстер. Но пък и ние никога не сме виждали търговец на диаманти. Може би те приличат на гангстери. Силно мургав е и има дебели черни мустаци, като на дакойта[10] Вирапан[11]. Носи бял костюм бандгала. На шията му виси дълъг, дебел златен ланец, който стига до второто му копче. Пръстите му са обсипани с пръстени с разноцветни камъни. Двамата му придружители приличат досущ на бандити. По-късно научавам, че се казват Мустафа и Пунуз. С тях е и Гупта, който върви най-отпред. Двете му златни верижки изглеждат скромни на фона на тези на Сетхджи.

— Сетхджи, вие като че ни забравихте, толкова отдавна не сте идвали. Имаме много нови момчета. Сигурен съм, че много от тях ще ви допаднат — приказва Гупта.

Огледът започва. Всички сме надянали най-хубавите си усмивки. Сетхджи минава покрай всяко момче и го оглежда преценяващо от главата до петите. Не знам какво търси, понеже не задава никакви въпроси, само изучава лицата ни. Първият кръг приключва. Мен не ме поглежда втори път.

После започва втора обиколка. Когато стига до Салим, се спира.

— Как се казваш? — пита той със силен южноиндийски акцент.

— Са… Салим Илиази — заеква от вълнение Салим.

— Кога е пристигнало това момче? — пита той Гупта.

— Преди около единадесет месеца, от Чхапра в Бихар.

— На колко години е?

— На осем.

— Има ли роднини?

— Не, Сетхджи. Загубил е цялото си семейство при местни безредици.

— Колко тъжно — казва Сетхджи. — Но е точно момчето, което ми трябва. Можете ли да уредите документите?

— Само кажете, Сетхджи. Незабавно ще го настаним при вас, когото поискате. За това момче ще представим Мустафа като негов чичо. Социалният борд няма да ви създава никакви затруднения. Те даже искат да се отърват от колкото се може повече момчета.

— Чудесно. Нека за това посещение остане само това хлапе.

Гупта поглежда Салим, после и мен, застанал до него.

— Ами той? — посочва ме Гупта.

Сетхджи ме поглежда в очите и поклаща глава.

— Твърде голям е.

— Не, Сетхджи, само на десет е. Казва се Томас и говори отлично английски.

— За мен няма значение. Не ми трябва. Искам другия.

— Ама те са като сиамски близнаци. Ако вземете Салим, трябва да вземете и Томас.

Сетхджи започва да се ядосва.

— Казах ви, Гупта, че не искам никакъв си Томас-Уомас. Вземам само едно момче и то е Салим.

— Съжалявам, Сетхджи, но настоявам. Ако вземете Салим, вземате и Томас. Вървят в комплект.

— В комплект?!

— Да. Купувате едно, вземате едно безплатно. Няма да ви таксувам за Томас. — Гупта се ухилва, показвайки пожълтелите си от паан зъби.

Сетхджи започва да си шушука с другите двама мъже.

— Добре — казва той на Гупта, — подгответе документите за тези давамата. Ще ги взема в понеделник.

Салим се хвърля в ръцете ми. На седмото небе от щастие е. Същата нощ не спи от вълнение. Вижда като на лента живота си в Мумбай. Сънува за златните залези над Морската алея с Амитабх и оцветените в розово изгреви на Чоупати с Шахрукх. И аз не спя тази нощ. Въртя се в леглото си. Но не сънувам звезди и райски градини. Виждам се като уличен продавач на плодове. Мургав дебелак се навежда да си купи манго. Златният му ланец се полюшва. Подхвърля ми дребни монети. Аз слагам едно сочно манго в торбата му, а после тихичко мушвам и един изгнил банан. Безплатно.

Пътуването до Мумбай минава без емоции. Двамата със Салим пътуваме в спален вагон втора класа, заедно с Мустафа и Пунуз. Сетхджи, както ни казват, бил отлетял със самолет. Мустафа и Пунуз носят лунги[12], пушат биди[13] и през повечето време спят. Почти нищо не разправят за Сетхджи. Казват, че истинското му име било Бабу Пилай, но всички го наричали „Маман“ — малаяламската[14] дума за „чичо“. Роден бил в Колам, щата Керала, но от много години живеел в Мумбай. Бил много мил мъж, който управлявал училище за деца в неравностойно положение и им помагал да си изградят нов живот. Маман вярвал, че тези деца са по-близо до Бога. Спасявал деца от домове за малолетни, за които смятал, че не са нищо друго, освен затвори под друго име. Ако Маман не ни бил спасил, сме щели да свършим като миячи на коли по светофарите или като чистачи в частни домове. Мустафа и Пунуз са отлични търговци. До края на пътуването дори аз съм убеден, че да ни избере Маман е най-хубавото, което някога ми се е случвало, и че сега животът ми ще се преобрази.

От време на време влакът преминава през гета, простиращи се от двете страни на релсите като ивици от мизерия. Виждаме полуголи деца с издути коремчета, които ни махат, докато майките им мият чинии във водата от канавките. И ние им махаме в отговор.

Гледките и звуците в Мумбай ни поразяват. Гара Чърчгейт изглежда точно, както в „Любов в Мумбай“. Салим едва ли не очаква да види Говинда да пее някъде близо до църквата. Мустафа ни показва къде е плажът на Морската алея. Смайвам се, когато за първи път виждам океана с огромните вълни, разбиващи се в скалите. Салим не вижда величествения океан. Той гледа сергиите с безалкохолни напитки и закуски. „Тук Говинда и Равина си взеха бхел пури“[15], развълнувано сочи той. Минаваме през даргах[16] на Хаджи Али. Салим вдига ръце към Аллах, когато вижда параклиса, точно както прави Амитабх Баччан във филма „Кули“[17]. Пресичаме районите Уорли, Дадар и Махим, а Мустафа и Пунуз ни показват основните забележителности. Когато стигаме Махим Форт, Салим махва на шофьора на таксито да спре.

— Какво има? — пита Мустафа.

— Нищо. Исках само да видя мястото, на което контрабандистите разтоварваха стоката си във филма „Мафия“!

Когато приближаваме Бандра, Джуху и Андхери, с блестящите домове на филмовите звезди, високите им стени и цели взводове униформени охранители, Салим направо се просълзява. Като същински селянчета за първи път на екскурзия в града, ние зяпаме с изумление пръснатите къщи и високите блокове през затъмнените стъкла на таксито. Все едно разглеждаме Мумбай през оцветени лещи. Слънцето изглежда по-ярко, въздухът — по-хладен, хората — по-благоденстващи, а градът пулсира от щастие, че в него живеят мегазвездите на Боливуд[18].

Стигаме целта си в Горегаон. Къщата на Маман не е палатът, който очаквахме. По-скоро е голяма порутена сграда, разположена в двор с малка градинка и две палмови дръвчета. Обградена е от висока стена, а над нея е обрамчена от бодлива тел. На верандата стоят двама мургави, добре сложени мъже в тънки, цветни лунги и пушат биди. В ръцете си държат дебели бамбукови тояги. Кръстосват крака и ние зърваме раираното им бельо. От мъжете се носи силна миризма на арак. Пунуз разменя няколко думи с тях на малаяламски. Единствената дума, която долавям, е „Маман“. Това явно са охранители, наети от господин Бабу Пилай.

Когато влизаме в къщата, Мустафа ни показва няколко постройки от гофрирана ламарина в двора, нещо като огромни бараки.

— Това е училището, което Маман е създал за сакати деца. Те живеят тук.

— Как така не виждам деца? — питам аз.

— Всички са навън на извънкласно обучение. Не се притеснявай, довечера ще се запознаете. Елате да ви покажа вашата стая.

Стаята ни е малка и компактна, с две койки и голямо огледало, вградено в стената. Салим заема горното легло.

На приземния етаж има баня, която ни е разрешено да използваме. Има вана и завеса за душ. Не е луксозна, като в къщите на филмовите звезди, но ще върши работа. Като че ли сме единствените деца, живеещи в къщата.

Маман идва вечерта. Салим му казва колко се вълнуваме, че сме в Мумбай, и колко иска да стане прочута филмова звезда. Като чува това, Маман се усмихва.

— Първото и най-задължително изискване да станеш филмова звезда е да можеш да пееш и да танцуваш. Ти можеш ли да пееш?

— Не — отвръща Салим.

— Не се притеснявай. Ще наема добър учител да ти дава уроци. За нула време ще станеш като Кишор Кумар[19].

Салим изглежда така, сякаш ей сега ще се хвърли на врата на Маман, но успява да се сдържи.

По-късно отиваме в училището, за да вечеряме. Там има столова, подобна на тази в Дома за малолетни, с евтин линолеум на пода, дълги дървени маси и главен готвач, който е точно копие на нашия от Дома. Казват ни да седнем на малка кръгла маса заедно с Мустафа. Сервират ни, преди другите деца да дойдат. Храната е топла и вкусна, което категорично е напредък в сравнение с блудкавите манджи, които получавахме в Делхи.

Децата започват да прииждат едно по едно и моментално ме изпълва усещане, че съм в ада. Виждам момчета без очи, които опипват пътя пред себе си с пръчки, момчета с изкривени и обезобразени крайници, които се влачат до масата, момчета без крака, които ходят с патерици, момчета с уродливи усти и разкривени пръсти, които дъвчат хляб, стиснали го с лакти. Някои приличат на шутове. Само дето ни карат да плачем, вместо да се смеем. Хубаво, че двамата със Салим почти сме приключили с храната.

Виждаме три момчета, застанали до един ъгъл, които гледат как другите ядат, но пред тях няма чинии. Едното си ближе устните.

— Кои са тези момчета? — питам аз Мустафа. — И защо не се хранят?

— Наказани са — отговаря ми той, — задето не са свършили достатъчно работа. Не се тревожи, ще хапнат по-късно.

На другия ден идва учителят по музика. Той е млад мъж, с овално, гладко обръснато лице, големи уши и тънки, кокалести пръсти. Носи хармониум[20] със себе си.

— Ще ме наричате „господин учителю“ — инструктира ни той. — Сега слушайте какво ще изпея.

Сядаме на пода и внимателно го слушаме как пее:

— Са ре га ма па дха ни са.

След това обяснява:

— Това са седемте основни ноти, които присъстват във всяка композиция. Сега отворете уста и изпейте на висок глас нотите. Нека звукът идва не от устните или носа, а от гърлото ви.

Салим се прокашля и започва:

— Са ре га ма па дха ни са.

Пее с цяло гърло и с въодушевление. В стаята отекват звуците от ясните тонове. Гласът му се носи в помещението, а нотите звънтят чисти и кристални.

— Много добре — плясва учителят с ръце. — Имаш прекрасен глас, дар от Бога. Не се съмнявам, че с упорити упражнения много скоро ще се справяш с целия диапазон от три и половина октави. — После поглежда към мен. — Добре. Защо сега и ти не изпееш същите ноти?

— Са ре га ма па дха… — опитвам се да пея аз, но гласът ми скрибуца, а тоновете се накъсват и разпиляват като мраморни топчета, изпуснати на пода.

Учителят запушва ухо с пръст.

— Харе Рама… Харе Рама… Пееш като бизон. С теб ще трябва да поработя доста усилено.

Салим ми се притичва на помощ.

— Не, господин учителю, Мохамад също има чудесен глас. Знаете ли как хубаво пищи?

През следващите две седмици господин учителят ни учи на няколко религиозни песни от известни светци, както и да свирим на хармониум. Научаваме дохите[21] на Кабир и бхаджаните[22] на Тулсидас и Мирабай. Учителят е добър. Не само че ни учи на песните, но и ни обяснява сложните духовни истини, които те представят, на простия език на обикновените хора. Особено ми харесва Кабир, който в едно от стихотворенията си казва:

„Маала пхерат джуг бхая,

мита на ман ка пхер,

кар каманка чход де,

ман ка манка пхер.“

„Броеница прехвърляш в пръстите си отдавна,

но мислите ти не спират да се реят.

Остави мънистата в ръцете си

и раздвижи мънистата в сърцето.“

Фактът, че Салим е мюсюлманин, не трогва учителя, който му преподава индуистки бхаджани. Самият Салим не се впечатлява от това. Ако Амитабх Баччан може да играе ролята на работник мюсюлманин, а Салман Кхан — на император индуист, Салим Илиази пък може да пее „Тхумаки Чалат Рама Чандра Баджат Пайнджания“ като храмов свещеник.

През това време двамата със Салим опознаваме част от момчетата в училището за сакати, въпреки деликатните опити на Мустафа и Пунуз да ни попречат да се сприятеляваме твърде много с, както го произнасят неправилно, „надъглавите“. Чуваме тъжните истории на момчетата и установяваме, че що се отнася до жестоките роднини и полицаи, Мумбай по нищо не се различава от Делхи. Но колкото повече научаваме за тези деца, толкова повече започва да ни просветва какъв е Маман.

Сприятеляваме се с Ашока, тринайсетгодишно момче с деформирана ръка, и така получаваме първия си шок.

— Ние не сме ученици — казва ни той, — а просяци. Просим в местните влакове. А някои от нас са и джебчии.

— И какво става с парите, които печелите?

— Длъжни сме да ги даваме на хората на Маман, в отплата за храната и подслона.

— Искаш да кажеш, че Маман е престъпник?

— А вие какво си мислехте? Не е ангел, но поне ни храни подобаващо два пъти дневно.

Доверието ми в Маман е разбито, но Салим продължава да вярва в добротата на хората.

Срещаме се с Раджу, сляпо десетгодишно момче.

— Защо те наказаха днес?

— Не спечелих достатъчно.

— По колко трябва да давате всеки ден?

— Всичко, което спечелим. Но ако са по-малко от сто рупии, те наказват.

— И какво става тогава?

— Не получаваш храна. Лягаш си гладен. Плъхове ти гризат стомаха.

— Ето, вземи тази чапати. Запазихме я за теб.

Говорим с Радхи, на единадесет години, без един крак.

— Как така теб никога не те наказват? Винаги успяваш да изкараш достатъчно пари.

— Шшт… тайна е.

— Няма защо да се притесняваш от нас.

— Добре, но не казвайте на другите момчета. В Джуху Ваил Парл живее една актриса. Когато малко не ми достига, отивам при нея. Тя не само ми дава храна, но и пари да покрия, колкото ми остава.

— Как се казва?

— Нилима Кумари. Казват, че някога била много известна.

— Как изглежда?

— На младини трябва да е била много красива, но вече остарява. Каза ми, че й трябва помощ в домакинската работа. Ако имах два крака, щях веднага да избягам от тук и да се хвана като прислужник при нея.

Тази нощ сънувам как отивам в една къща в Джуху Ваил Парл. Натискам звънеца и чакам. Вратата ми отваря висока жена в бяло сари. Духва силен вятър и развява дългата й черна коса пред лицето. Отварям си устата да кажа нещо, но откривам, че тя гледа надолу. Аз също свеждам поглед и виждам, че нямам крака.

Събуждам се, подгизнал от пот.

Запознаваме се с Мулай, тринадесетгодишен, с ампутирана ръка.

— Мразя живота си — казва той.

— Защо не избягаш?

— Къде да ида? Това е Мумбай, не е селото ми. В този голям град няма къде да се скриеш. Трябват ти връзки, дори за да спиш в канавката. И ти трябва защита от другите банди.

— Другите банди ли?

— Да. Миналия месец две момчета избягаха. След три дни се върнаха. Не могли да си намерят работа. Бандата на Бхику не им позволила да действат в нейния район. Тук поне получаваме храна и подслон, а докато работим за Маман, никой не ни закача.

— Не искаме да се забъркваме с никакви банди — казвам аз и рецитирам една доха:_ Кабира Кхара Базар Меин, Манге Сабки Кхаир, На Каху Се Дости, На Каху Се Баир._[23]

Появява се Сикандар, „внос“ от Пакистан.

През столовата преминава вълна на възбуда. Пристигнало е ново дете. Мустафа го въвежда и всички се скупчваме около него. Най-развълнуван е самият Мустафа:

— Взехме го тази сутрин от „пратката“ на Шакил Рана — съобщава той и се потупва по бедрата от радост.

Момчето е на не повече от дванайсет. Докосваме го, сякаш е животно в клетка. Само дето той няма вид на животно. По-скоро прилича на извънземно, като онова, което гледахме в една английска реклама по телевизията: с овална, но заострена физиономия, дръпнати очи, дебел нос и тънки устни. Мустафа казва на Пунуз:

— Идва от светилището на Шах Дола в пакистански Пенджаб. Тези момчета се наричат „Деца плъхове“.

— Как му е станала такава главата?

— Чувал съм, че поставят железни пръстени на главата на бебето, за да спре да расте. Така се получава тази уникална форма.

— Мисля, че има голям потенциал. Маман ще остане доволен — казва Пунуз.

— Да — съгласява се Мустафа, — ценна придобивка е.

Неизвестно защо, това момче-плъх ми напомня на една мечка, която видях заедно с отец Тимъти в Конот. Тя имаше стегнат нашийник около врата и черен намордник на муцуната. Собственикът й я мушкаше силно със заострен прът и мечокът се изправяше на задни лапи, за да поздрави публиката. Хората му хвърляха монети. Собственикът събираше парите и отвеждаше мечката за друго представление. Бях поразен от очите и, които изглеждаха толкова тъжни, че попитах отец Тимъти: „А мечките плачат ли?“.

Намирам Джиту, скрит в един килер.

В ръка държи найлоново пликче с някакво жълтеникаво вещество вътре. Отваря го така, че да обхване носа и устата му, и дълбоко вдишва, притискайки дъното на пликчето към лицето си. Дрехите му миришат на боя и разтворител. Кожата около носа му е изрината. Устата му е потна и лепкава. След като вдишва, полузатворените му очи добиват стъклен блясък и главата му започва да трепери.

— Джиту!… Джиту! — разтърсвам го аз. — Какво правиш?

— Не ме закачай — казва той със сънлив глас, — аз се нося по въздуха. Спя върху облак.

Удрям го. Той изплюва черна храчка.

По-късно ми обяснява:

— Пристрастен съм към лепилото. Купувам си го от обущаря. Лепилото прогонва глада и болката. Виждам ярки цветове, а понякога и майка си.

Моля го да ми даде да опитам. След като го вдишвам, се чувствам малко замаян, подът под краката ми сякаш се раздвижва и аз започвам да виждам разни образи. Виждам Висока жена, облечена в бяло сари, която държи бебе в ръцете си. Духа вятър и развява косите й пред лицето. Но бебето протяга малката си ръчичка и отмахва кичурите, за да открие лицето й. Вижда две хлътнали очи, изкривен нос, остри зъби с прясна червена кръв по тях и гъсеници, пълзящи от гънките на сбръчканата й кожа, провиснала над челюстта и. Бебето изпищява от ужас и пада от ръцете й.

Повече никога не опитвам лепило.

Междувременно музикалното ни обучение стига до своя край. Учителят е изключително доволен от напредъка на Салим.

— Вие вече усвоихте изкуството на пеенето. Остава ви само един урок.

— Какъв е той?

— Бхаджаните на Сурдас.

— Кой е Сурдас?

— Най-прочутият от всички певци бхакти[24], създал хиляди песни в прослава на бог Кришна. Един ден паднал в изоставен кладенец и не могъл да се измъкне. Останал там шест дни. Постоянно се молел и на седмия ден чул как един детски глас му казва да протегне ръце нагоре, за да му помогне да излезе. Така Сурдас се измъкнал от кладенеца, но детето изчезнало. Това момче бил не друг, а самият бог Кришна. След тази случка Сурдас посветил живота си на създаването на песни в негова прослава. С еднострунен ектар в ръце, той започнал да пее песни, обрисуващи детството на Кришна. — И учителят запява. — Акхиян Хари даршан ки пязи. Очите ми са жадни да те видят, господарю Кришна.

— Защо да са жадни очите му? — питам аз.

— Не ви ли казах? Сурдас е бил сляп.

На последния ден от музикалното ни обучение учителят обсипва Салим с похвали, задето е изпял идеално един бхаджан на Сурдас. Аз съм сприхав и разсеян. Срещите ми с момчетата на Маман силно са ме смутили. Макар в определен смисъл всички да сме деца на второстепенен бог, момчетата на Маман ми се струват определено в неизгодна позиция.

В стаята влиза Пунуз, за да се види с учителя. Започват да си говорят на тих глас, след което Пунуз вади портфейла си и отброява пари. Подава пачка банкноти на учителя, който с благодарност ги пъхва в предния джоб на своята курта. Двамата излизат от стаята, а ние със Салим оставаме сами с хармониума.

— Не трябваше да напускам Делхи — казвам аз, — ти поне стана добър певец, но аз не спечелих нищо от това пътуване.

Тогава забелязвам на пода банкнота от сто рупии. Явно Пунуз я е изпуснал, докато броеше парите. Първосигналната ми реакция е да я прибера в джоба си, но Салим я грабва от ръката ми, настоявайки, че трябва да я върнем. Затова отиваме по коридора до стаята, която Маман използва за офис и където се мотаят Мустафа и Пунуз.

Като приближаваме до вратата, чуваме гласове отвътре. Маман говори с Пунуз.

— Какво каза учителят в края на уроците? Става все по-скъпо.

— Каза, че по-големият за нищо не става, но малкото хлапе има голям потенциал. Досега не бил обучавал толкова надарено момче.

— Значи, мислиш, че може да ни носи поне по триста рупии?

— Какви ти триста? Песните му са като магия. А виждал ли си лицето му? Никой няма да му устои. Казвам ти, може спокойно да изкарва по четири-петстотин. Ударихме кьоравото, Маман.

— Ами другото момче? Високото?

— На кого му пука? Копелето ще трябва само да се оправя. Или ще изкарва по сто рупии на вечер, или ще стои гладен.

— Хубаво. От следващата седмица ги пращаш по влаковете. Ще ги оправим още днес. След вечеря.

При тези думи ме побиват тръпки. Хващам Салим за ръката и бягаме обратно към стаята. Салим е объркан от дочутия разговор и споменатите цифри. Но в моите мисли мозайката се подрежда.

— Салим, трябва да избягаме от това място. Веднага.

— Ама защо?

— Защото довечера ще ни се случи нещо много лошо.

— Не разбирам.

— Аз пък разбирам всичко. Знаеш ли защо учихме бхаджаните на Сурдас?

— Защото е бил велик поет?

— Не, защото е бил сляп. Такива ще станем и ние тази вечер, за да можем да просим по влаковете в околността. Сега вече знам, че всички момчета, с които се запознахме тук, са били нарочно осакатени от Маман и неговата банда.

Въображението на Салим е неспособно да си представи подобна жестокост. Той иска да остане.

— Защо не избягаш сам? — предлага ми той.

— Не мога да тръгна без теб.

— Защо?

— Защото съм твоят ангел-хранител и ти си част от сделката. Вървим в комплект.

Салим ме прегръща. Аз вадя монетата от една рупия от джоба си.

— Слушай, Салим — казвам му аз, — ти нали вярваш в съдбата? Нека тогава тази монета реши бъдещето ни. Ези — тръгваме, тура — оставаме. Става ли?

Салим кимва. Подхвърлям монетата. Пада се ези.

Салим най-после склонява да избягаме от бърлогата на Маман, но умът му е изпълнен със съмнения.

— Къде ще отидем? Какво ще правим? Не познаваме никого в този град.

— Знам къде ще отидем. Помниш ли онази актриса, за която ни разказа Радхи — Нилима Кумари? На нея й трябва прислужник. Имам адреса й и знам кой влак отива дотам.

— А какво ще кажеш да отидем в полицията?

— Ти да не се побърка? Нищичко ли не научи от престоя ни в Делхи? Каквото и да правиш, където и да ходиш, стой далеч от полицията. Винаги.

Намираме се в банята в сутерена и слушаме ритмичното капене на вода от повредената чешма. Салим се е изправил върху раменете ми с нож в ръка и се опитва да развие болтовете на телените ограждения на прозореца.

— Побързай — прошепвам аз през зъби.

Горе охраната на Маман преравят стаята ни, търсят в шкафове и килери. Чуваме викове и ругатни. Чупи се бутилка и съвсем скъсва опънатите ни нерви. Салим е изпаднал в паника. Диша накъсано и учестено. Сърцето ми бие все по-бързо и усещам ударите му в ушите си. Чуват се приближаващи се стъпки.

— Остава само един — казва Салим, — но е клеясал. Май няма да мога да го развия.

— Моля те… моля те, пробвай пак! — подтиквам го аз. — Животът ни зависи от това.

Салим почва да мъчи болта с нови сили, като върти ножа, колкото може. Накрая болтът поддава. Салим вдига мрежата. Виждаме как палмите отвън се полюшват на лекия ветрец. Прозорецът е широк, точно колкото да се промушим. Хората на Маман почти вече слизат по стълбите към сутерена, когато Салим успява да се измъкне през прозореца. После ме хваща за ръка и ми помага да се прехвърля и аз. Озоваваме се върху купчина чакъл и пясък, останали без дъх. Луната е пълна, нощта е спокойна. Поемаме дълбоко глътка въздух. Мирише на кокос.

Седим във влака от Горегаон към центъра на огромния метрополис. По това време влакът не е претъпкани в нашия вагон има само няколко пътници. Четат вестници, играят на карти, критикуват правителството, пърдят. Влиза продавач на безалкохолни, който носи хладилна чанта с разноцветни бутилки. „Кока-кола, фанта, тъмпс ъп, лимка, севън ъп“ крещи той с пронизителен глас. Бутилките са студени и виждаме как по тях се търкалят малки капчици вода. Салим ги гледа и облизва пресъхнали устни с език. Опипва предния си джоб и успокояващо го потупва. Продавачът го поглежда с надежда. Салим поклаща глава и мъжът продължава нататък.

Не след дълго през вагона преминава още един амбулантен търговец — възрастен брадат мъж с кръгли очила. На врата му виси голяма кутия с множество ръждиви консерви, мътни стъклени бутилки и малки найлонови пакетчета с различни криви корени, сушени листа, прахчета и семена.

— Юсуф Фахим, пътуващият Хаким — оповестява той. — Имам лек за всяка болежка, от рак до запек — само кажете какво ви мъчи.

За негово съжаление, във вагона няма болни и той си тръгва, оставяйки след себе си тежка миризма на куркума и джинджифил.

Взираме се в трепкащите светлини на града, докато влакът преминава през жилищни квартали и спортни стадиони. За секунда зърваме хора, които седят в дневните си, гледат телевизия, вечерят, оправят си леглата. Когато ни остават само две спирки, чуваме тътрещи се стъпки от далечната страна на вагона.

Появява се дребничко, недохранено момче на седем или осем години. Носи синя риза и прашни шорти. Ходи, като опипва пътя си с пръчка, и държи ектар в ръцете си. Не го познаваме, не е от момчетата на Маман.

Спира на не повече от петнайсет крачки от нас и запява с пълно гърло „Сунире Майне Нирбал Ке Баларам“ *, една от най-прочутите поеми на Сурдас.

Присвиваме се при звука на мелодичния глас, изпълващ вагона. Заливат ни образите на момчетата на Маман. Раджу и Радхи, Ашока и Мулай. Салим се притиска в мен и аз се дръпвам в края на седалката си. Но гласът на момчето ни следва като радар. Сякаш ни гледа обвинително с невиждащите си очи. Пет мъчителни минути го слушаме, докато песента не свършва. След това детето вади просешка купичка и моли за милостиня. Във вагона са останали само шепа пътници и никой не си прави труда да потърси монети.

Когато певецът с празни ръце минава покрай нас, Салим вади нещо от предния си джоб. Стиска го в юмрука си и ме поглежда виновно. Аз мълчаливо кимвам. С болезнено изражение Салим разтваря юмрука си над протегнатата ръка на момчето. В купичката пада смачкана банкнота от сто рупии.

Смита неволно потръпва.

— Не мога да си представя, че в наши дни още има хора, които могат така жестоко да издевателстват над невинни дечица.

— Тъжно е, но е истина. Ако двамата със Салим не бяхме избягали онази вечер, може би още щяхме да пеем по влаковете, като онова сляпо момче — отвръщам аз.

— Получи ли все пак работата при Нилима Кумари?

— Да.

— А какво стана със Салим?

— Нилима Кумари му уреди стая в един чаул в Гхаткопар.

— Струва ми се, че в предишния си разказ ти работеше в леярна, докато живееше в чаула?

— Това беше, след като напуснах Нилима Кумари — или по-скоро, след като тя ме напусна.

— В смисъл?

— Скоро ще разбереш.

Смита поклаща глава и натиска „Старт“ на дистанционното.

Прем Кумар поглежда към камерата.

— Преминаваме към въпрос номер четири за десет хиляди рупии. Той също е лесен, но само ако човек познава религиозните песнопения. Господин Томас сподели, че вярва във всички религии. Да се надяваме, че познава бхаджаните на този певец. — И той се обръща към мен. — Готов ли сте?

— Готов съм — потвърждавам аз.

— Добре. Въпрос номер четири. На кой бог е посветил песните си слепият поет Сурдас? А) Рама, Б) Кришна, В) Шива или Г) Брахма?

Чува се музикалният сигнал.

— „Б“, Кришна.

— Абсолютно, стопроцентово ли сте сигурен?

— Да.

Чува се барабанно кресчендо. Светва правилният отговор.

— Абсолютно, сто процента вярно! Току-що спечелихте десет хиляди рупии! — обявява Прем Кумар. Публиката ръкопляска. Прем Кумар се ухилва. Аз — не.

[1] Шахрукх Кхан (р. 1965 г.) — прочут индийски актьор. — Бел.прев. ↑

[2] Мюсюлмански амулет — Бел.прев. ↑

[3] Селяни, притежаващи собствена земя. — Бел.прев. ↑

[4] Военен мемориал в Делхи, построен в памет на индийските войници, загинали през Първата световна война и войните с Афганистан. — Бел.прев. ↑

[5] Почетно звание на брамин, също така за високообразован в класическата индийска литература. — Бел.ред. ↑

[6] Гадател по линиите на ръцете. — Бел.ред. ↑

[7] Традиционно мъжко облекло, състоящо се от пола и риза. — Бел.прев. ↑

[8] Червена точка, която се поставя начелото, символизираща светлината, щастието и успеха. — Бел.прев. ↑

[9] Характерна опашка от коса на тила. — Бел.прев. ↑

[10] Дакойт — член на въоръжена банда в Индия и Бирма. — Бел.прев. ↑

[11] Вирапан (1952–2004) прочут главатар на банда, спечелил си славата на „индийския Робин Худ“. — Бел.прев. ↑

[12] Вид традиционна мъжка дреха, подобна на пола. — Бел.прев. ↑

[13] Тънки азиатски цигари, с предполагаемо чисто натурални съставки. — Бел.прев. ↑

[14] Малаялами — един от езиците, на които се говори в югозападна Индия. — Бел.прев. ↑

[15] Вид традиционно ястие. — Бел.прев. ↑

[16] Джамия — Бел.прев. ↑

[17] Работник — Бел.прев. ↑

[18] Центърът на индийската киноиндустрия. Името е образувано от „Бомбай“ (предишното име на Мумбай) и „Холивуд“. — Бел.прев. ↑

[19] Индийски режисьор, актьор, певец и продуцент. — Бел.ред. ↑

[20] Автентичен индийски клавирен инструмент. — Бел.ред. ↑

[21] Двустишия — Бел.прев. ↑

[22] Бхаджан — индийска религиозна песен. — Бел.прев. ↑

[23] Кабир е на пазара и желае доброто на всички. Не иска с никого да бъде нито приятел, нито враг. — Бел.авт. ↑

[24] Вярващ, поклонник — Бел.прев. ↑

[24] Чувал съм, че Кришна се притичва на помощ на бедните. — Бел.авт. ↑

Говорите ли австралийски?
50 000

— Ако обичате, име, пол и възраст, господине — казва плахият на вид отговорник по преброяването, застанал на верандата. Носи дебели очила с черни рамки и държи пачка формуляри, а в едната си ръка върти синя писалка.

Полковник Тейлър започва да съобщава данните си с раздразнено изражение на лицето. Облечен е в кремав ленен костюм. Винаги носи костюми — и зиме, и лете. Отиват на високата му фигура. Има овално лице с дебели мустаци с цвят на пипер, тънки устни и червендалести бузи. Жълтеникаво-рижата му коса е сресана назад. На верандата, сякаш като за обща снимка, са се събрали цялото семейство Тейлър плюс прислугата.

— Аз съм полковник Чарлс Тейлър, мъж, на четиридесет и шест години. Това е съпругата ми Ребека Тейлър, жена, на четиридесет и четири. — Той посочва госпожа Тейлър, слаба руса жена, облечена с дълга пола. — Това е синът ни Рой, мъжки пол, петнадесетгодишен. — Рой си играе с мобилния телефон. Той е дангалак, с маркови избелели дънки, тениска и маратонки. — Това е дъщеря ни Маги, женски пол, седемнадесет. — Магн не е толкова висока, но с много приятна външност, кръгло лице, сини очи и златисти коси. Носи много къса пола.

Полковник Тейлър се изправя в цял ръст и влага още сила в гласа си:

— Аз съм австралийското аташе по отбраната. Ние сме дипломати, така че не смятам за необходимо да ни включвате в преброяването си. Единствените хора в дома ни, които имат място в доклада ви, са нашите слуги. Това там, до портата, е Бхагвати, нашият шофьор и градинар, мъжки пол, на петдесет и две години. Имаме прислужница, Шанти, женски пол, на осемнадесет, мисля, която в момента не е тук. Това е Раму, готвачът ни, от мъжки пол, на двадесет и пет години, а онзи е Томас, от мъжки пол, на четиринадесет години. Има ли друго?

— Не, господине, но ще се наложи да задам някои въпроси на слугите ви. За последното преброяване има изготвена дълга анкета. Питат за всякакви странни неща, като, например, кои телевизионни програми гледате, какви храни ядете, кои градове сте посещавали, че и дори — подхилва се той, — колко често правите секс.

Госпожа Тейлър прошепва на съпруга си:

— О, Чарлс, не искам Раму и Томас да си губят времето с това глупаво упражнение. Не можеш ли да се отървеш от този досадник?

Полковник Тейлър вади пакет цигари от джоба си.

— Слушайте, господин както там се казвате, слугите ми нямат време да попълват цялата ви анкета. Така че защо не вземете този пакет „Марлборо“ и не минете към следващата къща? Сигурен съм, че проучването ви може да мине и с четирима души по-малко.

Отговорникът поглежда пакета и облизва устни.

— Ами… много сте любезен, господине. Но виждате ли, аз не пуша. Ако обаче имате някое уиски с черен етикет… или поне червен, ще ви бъда много задължен. В крайна сметка какво значение има, ако отделим четири капки от океана? На никого няма да му залипсват четирима души от един милиард! — Той нервно се киска.

Полковникът хвърля мръсен поглед на отговорника по преброяването. После отива в кабинета си и се връща с бутилка „Джони Уокър“, червен етикет.

— Вземайте това и да ви няма. И повече не ме безпокойте.

Отговорникът козирува.

— Не се тревожете, господине, няма да ви притеснявам през следващите десет години. — И доволен, си тръгва.

Госпожа Тейлър също е доволна.

— Проклети индийци — усмихва се тя, — за една бутилка са готови на всичко.

Бхагвати се ухилва откъм портата. Той си няма идея какво става. Но винаги се усмихва, когато Сахиб и Мемсахиб се усмихват. Раму също се е ухилил. Той пък винаги се усмихва, когато види Маги в къса пола.

Само аз не се усмихвам. Ясно, че ние, слугите, сме невидими и неми по време на тържества и семейни събирания, но да ни изключат от основното преброяване в собствената ни страна вече е прекалено. И искам семейство Тейлър да престанат със снобарските си изказвания за „проклетите индийци“. Откакто съм при тях, сигурно чувам този израз вече и петнайсети път. И всеки път кръвта ми кипва. Хубаво де, възможно е пощаджията и електротехникът, и телефонният техник, и полицаят, и дори този отговорник по преброяването да имат слабост към уискито, но това не значи, че всички са пияници. Ще ми се някой ден да можех да го обясня на госпожа Тейлър. Но знам, че няма да го направя. Когато живееш в хубава къща в луксозен квартал на Делхи, получаваш по три топли ястия на ден и заплата от хиляда и петстотин рупии — да, добре ме чухте, — се научаваш да си преглъщаш гордостта. И да се усмихваш, когато Сахиб и Мемсахиб се усмихват.

За да бъда справедлив към семейство Тейлър обаче, трябва да уточня, че винаги са били много мили с мен. Не са много хората, които биха те наели, ако един ден, пристигайки от Мумбай, им се изтърсиш на прага на къщата. На всичкото отгоре, представих крайно неподходящи препоръки. Полковник Уо беше предшественикът на полковник Тейлър, на два пъти отстраняван от длъжност. А и бидейки англиканци, семейство Тейлър нямаха нищо общо с Римокатолическата църква на отец Тимъти. Чист късмет си беше, че спешно им трябваше прислужник, понеже съвсем наскоро бяха изритали предишния.

През петнадесетте месеца, откакто съм в това семейство, са уволнени още петима прислужници. Все заради полковник Тейлър. Той е Човекът, който знае всичко. Както горе го има вездесъщият Господ, тъй долу е полковник Тейлър. Джагдиш, градинарят, откраднал тор от бараката, полковник Тейлър разбрал. Резултат: уволнен на следващия ден. Шийла, прислужницата, взела една гривна от стаята на госпожа Тейлър и полковник Тейлър разбрал. Резултат: уволнена на следващия ден. Раджу, готвачът, отворил шкафа с напитките и пийнал малко уиски през нощта. Резултат: набит и уволнен на следващия ден. Аджай, новият готвач, измислил план как да открадне пари и споменал за това на един свой приятел по телефона. Резултат: уволнен на следващия ден и двамата с приятеля — арестувани от полицията. Базанти, новата прислужница, пробвала една от новите рокли на Маги. Резултат: както се сещате, уволнена на следващия ден. Как полковник Тейлър успява да разбере всички тия неща, случващи се на затворени врати, в най-тъмна доба или по телефона, когато наоколо няма никого, е истинска загадка.

Аз съм единственият оцелял. Признавам си, че от време на време и аз се изкушавам да прибера в джоба си дребните монети, разпилени по тоалетката на госпожа Тейлър, или да си взема един от вкусните швейцарски шоколади от хладилника, но овладявам тези си импулси. Защото помня, че полковник Тейлър е Човекът, който знае всичко. И семейството ми има доверие. Помага и фактът, че имам християнско име и говоря английски. Освен Шанти, която беше наета едва преди два месеца, аз съм единственият, който има достъп до личните покои на членовете на семейството. Мога да влизам в спалните, освен това, само на мен ми е позволено да гледам телевизия и понякога да играя „Нинтендо“ с Рой в дневната. Но дори аз не мога да влизам в кабинета на полковник Тейлър, известен още като Бърлогата. Това е малка стаичка, в съседство със спалнята на господаря. Има масивна дървена врата, защитена от дебела желязна решетка. Желязната решетка има три ключалки — две малки и един голям катинар, който сякаш казва: „Секретен ключ. Бронирана. Борова стомана.“ На стената до катинара има малко електронно табло с рисунка на череп и две кости, и цифри от 0 до 9 като на телефон. Можеш да отвориш катинара, само след като въведеш кода. Ако се опиташ да го отвориш със сила, ще бъдеш ударен от 440 волта и ще умреш. На таблото има малка лампичка, която свети в червено, когато стаята е затворена. Щом полковник Тейлър влезе вътре, лампичката светва в зелено. В този кабинет на никого не е позволено да влиза, дори на госпожа Тейлър, Маги и Рой.

Времето, прекарано със семейство Тейлър, ми помага да забравя травматичните събития от Мумбай. Шантарам и Нилима Кумари са се превърнали в болезнени, но далечни спомени. През първите няколко месеца живях в постоянен ужас и подскачах всеки път, когато през квартала минеше полицейски джип с мигащи червени светлини. С времето чувството, че някой ме гони, започна да се разсейва. Често си мисля и за Гудия и се чудя какво ли е станало с нея, но е трудно да поддържаш спомена, ако няма лице, с което да го свързваш. Тя постепенно потъва в коша за боклук на моето минало. Но Салим — него не можах да забравя. Често ме обземаше вина, задето го изоставих. Мислех си как ли се справя, дали още работи като дабавала, но се въздържах да се свържа с него, от страх това да не издаде местоположението ми на полицията.

При семейство Тейлър се научих да правя скара и да готвя фондю. Станах експерт по смесването на напитки и отмерването на уиски. Опитах пържоли от кенгурско и кюфтета от крокодилско месо, внесени директно от Канбера. Станах фен на ръгбито и тениса, както и на нещо, наречено австралийски футбол, което гледахме заедно с Рой. Но и след толкова много време, австралийският акцент продължава да ме мъчи. Всяка вечер си седя в стаята и се упражнявам да говоря като австралиец. „Д’бро утро, друже, в ос’м на Индия гейт“, казвам аз и прихвам.

Особено обичам да ходя на пазар с госпожа Тейлър, Повечето й провизии идват от Австралия. Но от време на време купува и вносни продукти от „Супер базар“ и „Кхан Маркет“. Вземаме испанско чорисо и сирене „Рокфор“, кисели краставички и люти чушки със зехтин. Най-хубавите дни са, когато води Маги и Рой в „Кидс Март“, най-големия детски магазин в целия свят. Там има дрехи и играчки, колела и касетки. Маги и Рой си купуват фланели и дънки, а аз се качвам на безплатната въртележка.

Рой и Маги получават всеки месец списание. Нарича се „Аустрелиън джиографик“. За мен това е най-хубавото списание на земята. Претъпкано е със снимки на най-страхотните места по света, които се намират в Австралия. Има километрични плажове със златист пясък. Острови, обкичени с чудни палми. Океани, пълни с китове и акули. Градове, гъмжащи от небостъргачи. Вулкани, изригващи смъртоносна лава. Покрити със сняг планини и сгушени, спокойни и зелени долини. На четиринайсетгодишна възраст единствената ми мечта е да посетя тези места. Да ида в Куинсланд и Тасмания, да видя Големия бариерен риф, преди да умра.

Животът ми при семейство Тейлър е удобен, защото нямам кой знае колко работа за вършене. За разлика от дома на актрисата, където бях единственият прислужник, тук има още трима, с които си разпределяме задълженията. Раму е готвачът, и кухнята е изцяло негово владение. Шанти оправя леглата и се занимава с прането. Аз трябва само да почиствам с прахосмукачката и парцала. От време на време и да лъскам сребърните прибори, да подреждам книгите в библиотеката на полковник Тейлър и да помагам на Бхагвати за живия плет. Всички живеем в къщата на прислугата, долепена до голямата къща. Имаме една голяма и две малки стаи.

В голямата живее Бхагвати с жена си и сина си. Във втората стая е Шанти. Аз деля третата с Раму. Спим на нарове. Аз съм на горния.

Раму е готин тип. Дойде при Тейлър преди четири месеца и е отличен готвач. Носи му се славата, че разбира от френска кухня, понеже преди това е работил за семейство французи. Може да приготвя gâteau de saumon[1], crêpes suzette[2] и cervettes au gratin[3], което е моето любимо ястие. Раму е добре сложен, а и в лице изглежда много добре, ако не обръщате внимание на сипаницата. Обича да гледа индийски филми. Любимите му са тези, в които богатата героиня избягва с бедния герой. Имам подозрение, че Шанти харесва Раму. Начинът, по който го гледа, как от време на време му намига, ме кара да си мисля, че иска да му даде знак. Но Раму не се интересува от Шанти. Влюбен е в друга. Накара ме да се закълна, че няма да казвам в коя, затова не мога да разкрия името й. Струва ми се, че мога да споделя обаче, че е красиво момиче със сини очи и златни коси.

Макар да живеем в пристройката за прислугата, семейство Тейлър се отнасят с мен почти като с член на семейството. Винаги, когато ходят в „Макдоналдс“, се сещат да ми вземат детско меню. Когато Рой и Маги играят на „Скрабъл“, включват и мен. Когато Рой гледа крикет в стаята с телевизора, ме кани и аз да погледам (но става противен, когато Австралия губи). Всеки път, когато заминават на почивка в Австралия, ми носят малко подаръче — ключодържател с надпис „Обичам Сидни“ или тениска със забавен надпис. От това внимание понякога се разплаквам. Докато дъвча парче сирене „Едам“ или пия безалкохолна бира от кутийка, ми е трудно да повярвам, че съм същото онова сираче, което само преди пет години ядеше дебели прегорели чапати и несмилаеми яхнии в мръсния дом за малолетни недалеч от тук. Понякога едва не си мисля, че съм част от това австралийско семейство. Рам Мохамад Тейлър. Но когато се карат на някой прислужник или го уволняват, или когато полковник Тейлър размахва пръст и казва: „Проклети индийци“, въображаемият ми свят става на пух и прах, и аз започвам да мисля за себе си като за някакъв мелез, надничащ през решетките към екзотичния свят, който не ми принадлежи.

Има обаче едно нещо, което ми принадлежи, и това са парите, които се трупат от заплатата ми, макар още да не съм ги видял, нито да съм ги пипнал. След лошия опит с ред прислужници, полковник Тейлър реши да не ми дава месечна заплата, тъй като съм малолетен. Дава ми само по петдесет рупии на месец за джобни. Очаква се да получа останалата част от заплатата си във вид на спестявания при приключване на работния ми ангажимент. И то само ако съм се държал добре. В противен случай, ще има чао-чао без парички, както при Раджу и Аджай. За разлика от мен, Раму си получава заплатата всеки месец. Вече е събрал осем хиляди рупии, които държи на сигурно място в една кухина под дюшека на леглото си. Аз имам само сто рупии в джоба си, но и малък бележник, в който всеки месец си записвам заплатата. Досега Тейлър ми дължат двадесет и две хиляди и петстотин рупии. Само от мисълта затова ми се завива свят. Всяка вечер мечтая как ще посетя местата, които виждам в „Аустрелиън джиографик“. Раму има по-големи амбиции. Мечтае да се ожени за красиво бяло момиче и да отидат на меден месец в Сидни; да открие верига френски ресторанти, в които ще сервира еленово месо и creme brûlée[4].

Дошъл е местният вехтошар, кабаривала. Госпожа Тейлър му продава всички вестници и списания, които сме натрупали през изминалите шест месеца. Като нови сигурно са стрували поне десет хиляди рупии. Сега обаче ги продаваме по петнайсет рупии килото. Двамата с Раму изнасяме тежки вързопи с „Таймс ъф Индия“, „Индиън Експрес“, „Пайниър“ и „Хинду“. Вадим натъпкани броеве от „Индия Тудей“, „Фемина“, „Космополитън“ и „Аустрелиън“. Кабаривала ги претегля на прашния си кантар. Изведнъж на сцената се появява Рой.

— Какво става? — пита той майка си.

— Нищо. Отърваваме се от стари вестници и списания — отвръща тя.

— А, така ли? — казва той и изчезва в къщата. Пет минути по-късно излиза, въоръжен с тридесет броя от „Аустрелиън Джиографик“. На мен ми увисва брадичката. Как е възможно на Рой дори да му хрумне да ги продаде?

Преди да успея да кажа каквото и да било, кабаривала претегля лъскавите списания.

— Идват шест кила. Ще ви дам деветдесет рупии — съобщава той на Рой. Момчето кимва. Сделката е сключена. Аз се втурвам към стаята си.

Когато кабаривала си тръгва, аз го пресрещам на пътя.

— Съжалявам, но Мемсахиб си иска списанията обратно — казвам му аз.

— Много лошо — свива рамене той, — аз вече ги купих. От качествена хартия са и ще им взема добра цена.

В крайна сметка се налага да му дам и стоте си рупии, но си вземам обратно екземплярите от „Аустрелиън джиографик“. Вече са мои. Същата вечер ги пръсвам всичките в малката си стаичка и съзерцавам гледките на планини и брегове, медузи и раци, кукабури и кенгурута, които се носят пред очите ми. По някаква причина тези екзотични места днес ми изглеждат малко по-достъпни. Може би фактът, че сега списанията са мои, означава, че притежавам и малка частица от съдържанието им в сърцето си.

Друго забележително нещо, което ми се случва този месец, е началото на „Ловец на шпиони“ по „Стар ТВ“. Сериалът подлудява Австралия. Стартирал през 1980 г., сериалът разказва за живота на австралийски полицай на име Стив Нолан, който залавя шпиони. Полковник Тейлър е истински пристрастен към него. По принцип почти всяка вечер той потъва в бърлогата си и излиза само за вечеря. Но дойде ли сряда, той сяда в стаята с телевизора с бутилка бира „Фостърс“ и гледа как Стив Нолан залавя мръсни чужденци, наречени „комунисти“, които продават тайни на някаква руска организация на име КГБ. На мен сериалът ми харесва заради автомобилните катастрофи, смъртоносните каскади и хитри джаджи, като, например, химикалка, която едновременно с това е и миниатюрна камера, или касетофон, който става на пистолет. Допада ми и колата на Стив Нолан — яркочервено „Ферари“, което лети по улиците като ракета.

Градинското парти на семейство Тейлър е нещо обичайно през летния сезон, но днешното е специално. Организира се в чест на един гостуващ генерал от Австралия и ще присъства дори Висшият комисар. Дори ние с Раму и Бхагвати сме и шокирани — в безупречни бели униформи с кръгли златни копчета. Носим бели ръкавици и черни обувки. На малките си глави имаме неудобни големи бели тюрбани с малки опашки. Такива носят младоженците на сватбата си. Само дето не приличаме на младоженци на кон. Приличаме на малки смешни келнери на смешно градинско парти.

Гостите вече пристигат. Полковник Тейлър ги посреща на красиво окосената морава. Облечен е в светлосин костюм. Раму е зает да пече шишове от пилешко, свинско, риба и овче месо на барбекюто. Бхагвати поднася на гостите коктейли върху сребърна табличка. Аз обслужвам бара. Само аз мога да разбера гостите, когато искат „Кампари“ със сода или „Блъди Мери“. Шанти шета в кухнята. Даже тя носи елегантна пола вместо обичайното си сари.

Гостите са предимно бели, от други посолства. Има и неколцина индийци — журналисти и представители на Министерството на отбраната. Белите пият бира „Кинг фишер“ и коктейли. Индийците, както обикновено, си поръчват само уиски с черен етикет.

Разговорите на градинското парти се разделят на две категории. Индийците говорят за политика и крикет. Дипломатите и имигрантите одумват прислугата и колегите си и се оплакват от жегата. „Отвратително горещо, защо не обявят почивни дни“, „Завчера камериерката ми избяга с градинаря, и то след като бях увеличил заплатите и на двамата“. „Ужасно трудно е да си намериш добри помощници. Повечето от тия проклети слуги са същински разбойници“…

Пристигането на Висшия комисар, придружен от спретнато облечен мъж, който, както разбирам, е генералът, предизвиква вълнение. Госпожа Тейлър едва не се препъва от бързане да посрещне комисаря. Следват куп целувки и ръкостискания. Полковник Тейлър изглежда много доволен. Партито върви добре.

Към единадесет часа всички гости вече са се разотишли. Останали са само двама индийски журналисти и един служител на Министерството на отбраната на име Дживан Кумар, всеки от тях стиснал десетата си чаша „Джони Уокър“ Госпожа Тейлър ги гледа с отвращение.

— Чарлс — казва тя на съпруга си, — защо трябва да каниш тия проклети журналисти? Винаги си тръгват последни.

Полковник Тейлър съчувствено сумти. Представителят на министерството, мургав, набит мъж, се вмъква в къщата.

— Може ли да разменим две думи, господин Тейлър? — казва той. Полковник Тейлър бързо го последва.

Минава полунощ, а Раму още не спи. Чувам го как се върти в леглото си.

— Какво има, Раму? — питам аз. — Не можеш да заспиш ли?

— Как да заспя, Томас? Любимата ми ме измъчва.

— Глупак си ти. Колко пъти ти казах да се откажеш от тази абсурдна идея? Ако полковник Тейлър разбере, ще те заколи.

— Влюбените трябва да бъдат готови да се пожертват за любовта си. Сега поне имам частица от моята възлюбена.

— Какво? Какво имаш? — скачам аз от леглото си.

— Шшт… ще ти го покажа само ако се закълнеш да не казваш на никого.

— Добре, добре, кълна се. Сега ми покажи.

Раму мушва ръка под възглавницата си и вади парче червен плат. Приближава го към ноздрите си и дълбоко вдишва. Дори аз усещам плодовото ухание.

— Какво е това?

Раму го развява като знаме. Това е червен сутиен. Скачам като ужилен и си удрям главата в дървената греда.

— О, боже! Откъде, по дяволите, го взе? Не ми казвай, че е неин.

— Ето, виж сам — подава ми той сутиена.

Обръщам го нагоре-надолу. Изглежда доста скъп, целият в бродерии. До закопчалката има малко бяло етикетче, на което пише „Виктория сикрет“.

— Коя е Виктория? — питам аз.

— Виктория ли? Никаква Виктория не познавам.

— Сутиенът е на Виктория. Написано е името й. Откъде го взе?

Раму е объркан.

— Ама… аз го откраднах от стаята на Маги.

— Мили боже, Раму! Знаеш, че не е разрешено да се влиза в детските стаи. Сега ще си имаш истински неприятности.

— Слушай, Томас, обеща ми да не казваш на никого. Моля те, умолявам те, не разкривай тайната ми.

Прекръствам се и се качвам обратно в леглото си. Не след дълго Раму захърква. Знам, че сънува синеокото момиче със златни коси. Аз обаче сънувам джип с мигащи червени светлини. Убеден съм, че Раму ще загази. Защото полковник Тейлър знае всичко.

Няма съмнение, след два дни към къщата със свирене на гуми се приближава джип с мигащи червени светлини. Вътре е същият инспектор Тияги, който отведе Аджай. Пита за Раму и полицаите извеждат готвача от кухнята и го завличат в стаята му. Аз подтичвам след тях. Все пак това е и моята стая. Преобръщат леглото на Раму. Намират парите, които държи под дюшека си. Откриват и диамантена огърлица под възглавницата му. Не знам как се е озовала там, но съм сигурен, че Раму не е крадец. После полицаите започват да ровят в моите неща. Откриват моите списания „Аустрелиън Джиографик“, подредени в един ъгъл. Намират още и ключодържателите и тениските ми. След това — и червен сутиен под дюшека ми. Идея си нямам как е попаднал там, но знам, че е същият, който Раму е откраднал от стаята на Маги.

Водят ме при семейство Тейлър като углавен престъпник.

— Тейлър Сахиб, вие говорехте само за един крадец в дома ви и ние наистина намерихме диамантената огърлица и много откраднати пари в леглото му. Но вижте и какво открихме в леглото на това копеленце — тези списания, които явно е откраднал от децата ви — той тръсва купчината „Аустрелиън джиографик“ на пода, — както и това. — И той развява червения сутиен като знаме.

Маги се разплаква. Раму изглежда така, сякаш ей сега ще припадне. В очите на полковника проблясва убийствен пламък.

— За Бога! И ти ли, Томас? — зашеметена казва госпожа Тейлър. После изпада в ярост и ми зашлевява четири или пет шамара. — Проклети индийци! — крещи тя. — Всичките сте еднакви! Неблагодарни нехранимайковци! Храним ви и ви обличаме, и как ни се отплащате, като ни ограбвате ли?

Полковник Тейлър ми се притичва на помощ.

— Не, Ребека — казва той на жена си, — не е така. Томас е добро момче. Това копеле Раму го е скрило в леглото му. Повярвай ми, аз знам.

Полковник Тейлър отново доказва, че знае всичко. Вездесъщият му нюх ме спасява този ден и аз си вземам обратно колекцията от „Аустрелиън джиографик“. Но плажовете на Куинсланд и дивият живот на Тасмания вече не ме привличат. Раму плаче и си признава, че е взел сутиена, но продължава да твърди, че не е вземал огърлицата. Сочи обвинително Шанти, но без полза. Инспекторът го откарва с джипа. Освен това, широко ухилен, взема бутилка уиски с черен етикет от полковника.

— Много ви благодаря, полковник. Ако пак ви потрябвам, само ми звъннете. За мен е удоволствие да ви служа — ето ви визитката ми.

Полковник Тейлър взема разсеяно визитката и я оставя на масичката в салона.

* * *

В къщата цари вълнение. Взели са кученце на Маги. Полковникът го води на каишка. То е малко и пухкаво, с влажно носле и дълга опашка. Прилича на играчка и по-скоро квичи, отколкото да лае. Маги казва, че това е апсо[5]. Решава да го кръсти Роувър.

И отново вълнение. Имаме нов готвач. Казва се Джай. Не знае и половината от нещата, които знаеше Раму. Не само че не може да приготвя френска кухня, но дори не знае как се произнася au gratin. Обаче получава работата, защото е зрял, женен мъж, с жена и две момиченца, които живеят в някакво село наблизо. Не съм особено щастлив, че отново трябва да деля стаята с някого. Харесваше ми да си спя сам. Спях си ту на горното, ту на долното легло.

Джай веднага ми става антипатичен. Очите му шарят. Пуши тайно в стаята (в къщата на Тейлър е забранено да се пуши). И ме третира като слуга.

— Каква е амбицията на живота ти? — пита ме той, като учителя в Дома за малолетни.

— Да имам червено „Ферари“ — отвръщам аз. — А твоята?

Той пали нова цигара и издухва колелца дим.

— Искам да отворя сервиз за коли, но ще струва пари. Имам един богат приятел, Амар, който ми е обещал, че ако осигуря сто и петдесет хиляди, той ще даде останалите. Колко мислиш, че държат тия в къщата си?

Не отварям уста. Значи, господин Джай планира обир от първия си ден тук. Добре, че не знае за полковника, който знае всичко. Скоро ще научи.

Полковник Тейлър започва да излиза на ранни утринни разходки с Роувър в парка Лодхи, който е близо до къщата. Докато управата на Делхи не издава нов закон, според който собствениците на кучета трябва да събират изпражненията на любимците си, иначе ги грозят солидни глоби. От този момент насетне аз съм натоварен със задачата да придружавам господаря и кучето и да почиствам след Роувър. Мразя това си задължение. Представете си да трябва да ставате в пет и трийсет сутринта и да тичате с метличка и лопатка след мръсно, глупаво куче, което сере на всеки две минути. От друга страна, паркът Лодхи е приятно място за сутрешна разходка. Има много зеленина, а по средата и един рушащ се древен паметник, наречен Бара Гумбад[6]. Сутрин е пълно с тичащи за здраве. Виждам дебели възрастни дами, които се упражняват в йога, и слаби анорексични момичета, които играят аеробика. Започвам да забелязвам, че понякога полковник Тейлър ми изчезва от погледа за дълго време, докато аз събирам лайната на Роувър. Това възбужда любопитството ми и една сутрин оставям Роувър сам, за да последвам полковника. Той подминава Бара Гумбад и отива към един малък шубрак. Надничам иззад гъстите храсти и виждам, че се среща със същия индиец от Министерството на отбраната, който беше и на градинското парти.

— Знаете ли, господин Кумар, че вчера вечерта ви проследих от дома ви в Саут Екс чак до сладкарницата, а вие изобщо не се усетихте? — пита полковник Тейлър.

Дживан Кумар обилно се поти и е явно притеснен. Изглежда разкаян.

— Много съжалявам, господин полковник. В бъдеще ще бъда по-предпазлив. Знам, че не бива да ни виждат заедно.

— Разбира се, господин Кумар, излишно е да го споменаваме. Но ако продължавате да нехаете за сигурността си, боя се, че ще трябва да преустановим тези срещи. Запомнете едно просто правило: ОСИП.

— ОСИП ли?

— Да. Объркай следите си, изгуби преследвача си. Всъщност е много просто. Никога не вървете по прекия маршрут към целта си. Сменяйте пътя и колите, влизайте в един магазин, излизайте от друг, всичко, само и само да объркате „опашката“ си. Тогава ще бъде изключително трудно някой да ви проследи. Всеки би се отказал.

— Добре, господин полковник, ще го запомня. Но нека сега ви кажа добрите новини. Мисля, че ще мога да ви дам това, което през цялото време искате от мен. Нека се срещнем на петнайсето число, петък, на паркинга зад Балсънс в Саут Екс. Там е доста безлюдно. В осем вечерта. Става ли?

— Става.

Срещата приключва. Бързам да се върна при Роувър, преди полковник Тейлър да се е появил.

В петък, четиринайсети, очите ми са широко отворени и ушите ми здраво слухтят. Рано сутринта полковникът разкрива плановете на жена си.

— Макгил, новото търговско аташе, иска да го разведа из града след работа. Така че малко ще позакъснея, Ребека. Не ме чакайте за вечеря.

— Няма проблем. Съпругата на Висшия комисар ме покани на парти, така че и аз няма да съм у дома — отвръща госпожа Тейлър.

Мога да събера две и две. Защо полковник Тейлър излъга жена си за срещата? Този ден той много ми пада в очите. Става ми мъчно за госпожа Тейлър.

След Раму, идва ред на Рой. Полковник Тейлър го хваща да целува Шанти в стаята си. Шанти се кълне в покойната си майка, че между нея и Рой баба няма нищо и че Рой за първи път я целува — при това, по погрешка. Но молбите и остават нечути. Резултатът е съвсем предвидим — незабавно уволнение. Но тя поне получава заплатата си. Рой вероятно ще бъде напердашен, задето се е приближил до „проклетите индийци“ и няма да може да пазарува в „Кидс Март“. Решавам като предпазна мярка следващите десет дни да не чистя в стаята на Маги.

Ако бях чистил, може би щях да я спася. Защото има-няма две седмици след Рой, сестра му се оказва на прицел. Човекът, който знае всичко, се е сдобил с неоспорими доказателства, че тя пуши в стаята, въпреки изричната забрана. Маги се опитва да отрече обвинението, но полковник Тейлър изважда стек цигари изпод нейната алмира[7], че дори и фасовете, които е забравила да изхвърли. Това е краят и на разходките на Маги до „Кидс Март“.

Ако щете вярвайте, но два месеца по-късно полковник Тейлър хваща и още един човек да мами. Собствената си съпруга. Госпожа Ребека Тейлър. Оказва се, че тя има връзка с някакъв мъж от посолството.

— Проклета кучка! — крещи й той в спалнята. — Хубаво ще те наредя и тебе, и задника, с когото се срещаш! — Чувам звук от шамар и нещо счупено, може би ваза. Тази вечер госпожа Тейлър не слиза за вечеря. Маги и Рой също стоят на почтително разстояние от баща си. Не мога да не съчувствам на госпожа Тейлър. Мъжът й разбра за малката й връзка, но те си нямат и идея за собствената му мръсна тайна. Искам да разкажа всичко за полковник Тейлър. Включително за срещите му с дъртия Дживан Кумар по безлюдни паркинги. Но когато живееш в стъклена къща, не хвърляш камъни, а мен постоянно ме преследва страхът, че Човекът, който знае всичко, може да разбере как съм бутнал Шантарам през парапета. И че може да узнае за мен неща, които аз самият не подозирам.

* * *

Докато в семейство Тейлър се случват всички тия шантави неща, Джай все повече ми лази по нервите. Готвенето му е от лошо по-лошо. Бистрите му супи са избистрени най-вече от всякакъв вкус, от кърито му ми става лошо, а пържолите му не ще да ги яде дори и Роувър. Отегчава ме до смърт с приказките си за глупавия си гараж и за това, как трябвало да намери сто и петдесет бона. Почти решавам да се оплача на полковник Тейлър от него, но тогава трагедия сполетява семейството. Майката на полковник Тейлър умира в Аделаида. Всички много скърбят. За първи път виждаме нежната страна на военния.

— Всички заминаваме за седмица — съобщава той на Джай с приглушен глас, — и къщата ще бъде заключена. Двамата с Томас ще трябва да се храните навън.

Маги и Рой хлипат. Очите на госпожа Тейлър са зачервени. Естествено, Бхагвати също плаче. Дори моите очи се навлажняват. Само един човек лукаво се подсмихва в кухнята. Джай.

Същата нощ Джай влиза с взлом в къщата на семейство Тейлър. Не отива нито в детските стаи, нито в спалнята на господаря. Запътва се право към Бърлогата. Първо изключва бушоните. После дава електронното табло на късо, срязва катинара с верижен трион, отмества желязната решетка и отваря с ритник дървената врата.

Събуждам се от истеричен писък, носещ се от жилището на Тейлър. В три през нощта се втурвам в къщата и откривам какви ги е натворил Джай. Той е вътре в Бърлогата и си бие главата в стената.

— Копелета такива! Живеят като царе, а нямат пукнат грош в къщата — фучи той.

В ума ми присветват червени лампички. Убеден съм, че Човекът, който знае всичко, ще узнае за вероломството на Джай, макар да е на погребение на петнадесет хиляди километра от тук. И че аз също ще отнеса обвинение.

— Джай, глупако, какво си направил? — изкрещявам аз.

— Нищо различно от целта, с която дойдох. Аз съм професионален крадец, Томас. Имам зад гърба си осем години в затвора „Тихар“. Мислех си, при всичките тия мерки за сигурност, че копелето държи семейните съкровища в тази стая. Само че тук няма пукната пара. Шест месеца усилен труд отидоха на вятъра. Хубаво де, включвам тока и ме няма. Вземам видеото и телевизора. Нищо не струват, но трябва да си уважавам професията. Ти можеш да почистиш след мен. А ако се опиташ да се обадиш в полицията, ще ти потроша кокалите.

След като Джай си тръгва, аз се оглеждам. Стаята е пълна със странни джаджи: микрофони като миниатюрни слънчогледи, мънички камери като избодени очи. Има тефтери с надпис „Шифри“, пълни с неразбираеми комбинации от цифри и букви. Виждам и книги: „Изкуството на шпионажа“, „Най-важното за добрия контраразузнавач“, „Ръководство на начинаещия шпионин“. Има документи с етикети „Строго секретно“ и „Само за лична употреба“, най-различни чертежи, на един от които пише: „Проект за ядрен реактор на високотехнологичен плавателен съд“ и друг с надпис: „Схеми на подводницата“. Едно от чекмеджетата е пълно с малки видеокасети. Разглеждам техните етикети, подредени по азбучен ред: Аджай, Бхагвати, Висш комисар, Дживан, Джоунс, Маги, Макгил, Раджа, Рамеш, Ребека, Рой, Стюарт, Шанти. Предпоследната — Томас. Във второто чекмедже има скрит портативен видеоплейър. С треперещи ръце вземам касетата с моето име и я пъхам в плейъра. На екрана оживява моята стая. Виждам себе си, полегнал на леглото, как пиша в червения си бележник, как говоря с Раму, как спя. Превъртам бързо напред да видя дали няма нещо Шантарам. После пъхам касетката с името на госпожа Тейлър. Тя седи на леглото си. В стаята на пръсти влиза мъж и я прегръща. Виждам само гърба му. Целува я дълго и страстно. Изведнъж се чува тропане и мъжът рязко се обръща, сякаш ме поглежда право в очите. Това е Висшият комисар. Бързо изваждам касетката и изключвам плейъра. Няколко минути стоя напълно неподвижно, притеснен, че може би и в момента в стаята има записваща скрита камера. После си поемам дълбоко дъх. Вече знам как така полковник Тейлър знае всичко. Навързал е камери из цялата къща, сигурно и из целия висш комисариат. Той е шпионин. Само дето аз не съм Стив Нолан от „Ловецът на шпиони“. Аз получавам по хиляда и петстотин рупии на месец и според бележника ми вече съм натрупал четиридесет и три хиляди и петстотин. И не искам да си останат само там. Искам да пипна пачките, да усетя гладката повърхност на новичките банкноти. Затова ще си държа устата затворена. И ще се усмихвам, когато се усмихват сахиб и мемсахиб.

Звъня на мобилния номер на полковник Тейлър.

— Извинете, че ви безпокоя, господине, но в дома ви стана обир. Джай отмъкна видеото и телевизора. Освен това влезе в Бърлогата.

— Моооля?!

— Да, господине. Съжалявам.

— Томас, слушай какво искам от теб. Искам веднага да заключиш Бърлогата. Махни счупения катинар. Няма нужда да влизаш в стаята. Просто я заключи, как да е, и не пускай никого вътре. Много важно е да не викаш полицията. Ако се включи алармата, въведи кода на таблото: 0007. Запомни ли? 0007 и алармата ще спре. Аз вземам следващия полет и ще съм в Делхи утре следобед, но докато се прибера, искам ти да се погрижиш никой да не влиза в Бърлогата. Разбра ли?

— Да, господине.

Полковник Тейлър се връща в Делхи, без да е присъствал на погребението на майка си. Щом таксито спира пред къщата, веднага се втурва към Бърлогата. Излиза оттам с облекчен вид.

— Слава Богу, нищо не липсва. Браво, Томас. Знаех си, че мога да разчитам на теб.

През следващите шест месеца животът ми се връща към обичайното си русло. Наемат нов готвач, който не е и припарвал до затвора „Тихар“. Бхагвати е уволнен, задето е взел колата без разрешение, за да ходи на роднинска сватба. Разкрит е новият приятел на Маги, Джеймс, и му е забранено да прекрачва прага на къщата. Рой е хванат да взема наркотици и отнася хубав бой. Госпожа Тейлър и съпругът й продължават да си разговарят с леден тон. Предполагам, че полковник Тейлър продължава да се среща с Дживан Кумар из самотни алеи и пусти паркинги.

Маги и Рой играят „Скрабъл“ в дневната. Канят ме да се включа. От игрите с тях съм научил много нови думи. Маги винаги печели. Речникът й е наистина добър. Само тя знае осембуквени думи, а веднъж състави дори дума с девет букви. Аз съм най-зле. Образувам думи като „да“, „ама“, „мие“ и „пак“. Веднъж на сто пъти успявам да измисля шест или седембуквена дума, но пак оставам с най-малко точки. Понякога си мисля, че Рой ме кани да играя, само и само да не бъде победен. Днес не ми се падат хубави букви, ами през цялата игра ми идват такива като „Ю“, „Ъ“ и „Щ“. Играта е към края си. Маги има 203 точки, Рой — 175, а аз — 104. Последните ми седем букви са „Ш“ „Ъ“, „П“, „И“, „Н“, „0“ и „Т“. Мисля си да напиша нещо като „шип“ или „тон“. Тогава Рой слага едно „Н“ пред „И“-то от думата на Маги, за да стане „ни“, и на мен изведнъж ми проблясва. Поставям „Ш“. „П“, „И“ и „О“ отпред, а отзад — „Н“, „Ъ“ и „Т“. „Шпионинът“. Това са седемнайсет точки, умножени по три заради червеното квадратче, плюс петдесет точки бонус, задето съм използвал всичките си седем букви. Сто и една точки. Какво ще кажеш, Маги?

Цял ден се въртя около телефона. Маги очаква обаждане от Джеймс и ме е инструктирала аз да вдигам, преди баща й да се обади от Бърлогата. Телефонът най-сетне иззвънява в седем и петнайсет вечерта. На секундата вдигам слушалката. Само че полковник Тейлър все пак ме е преварил.

— Ало — казва той.

От другата страна се чува тежко пъхтене. После долита гласът на Дживан Кумар.

— Да се срещнем утре в осем вечерта в сладоледената къща на Индия гейт. Подготвил съм ти същинска бомба.

— Добре — отговаря полковник Тейлър и прекъсва.

Полковник Тейлър седи с бутилката „Фостър“ в дневната и гледа най-новия епизод на „Ловецът на шпиони“. Този път Стив Нолан е пред същинска дилема. Открил е, че най-добрият му приятел, колега от университета и негов кум, е комунистически шпионин. Много е тъжен. Не знае какво да прави. Седи в един бар, изглежда ужасно и пие тонове уиски. Барманът казва: „Живеем в мръсен свят, но ако никой не се наеме да почисти, цялата страна ще свърши в клозета.“ Стив Нолан чува това и му се прояснява. Подкарва червеното си „Ферари“ към дома на шпионина. „Ти си добър приятел, но си се захванал с лошо нещо — казва той на приятеля си, преди да извади пистолета си. — Приятелството е важно. Но родината е на първо място. Съжалявам.“ И го гръмва.

Следващата вечер, в десет часа, пред къщата със свистене на гуми спират полицейски джип и кола на посолството с мигащи червени светлини. Появява се същият инспектор, който арестува Раму, и полицейският комисар. С тях е полковник Тейлър, който изглежда досущ като Стив Нолан в бара. След десет минути пристига и Висшият комисар с мрачна физиономия.

— Какво става? — пита той шефа на полицията. — Защо полковник Тейлър е обявен за персона нон грата и помолен от Външно министерство да напусне до четиридесет и осем часа?

— Ваше превъзходителство, имаме доказателства, че служителят ви е замесен в дейности, несъвместими с дипломатическия му статус. Боя се, че се налага да напусне страната.

— Какви са обвиненията?

— Заловихме го да взема строго секретни документи от един мъж на име Дживан Кумар, чиновник в Министерството на отбраната.

Лицето на полковник Тейлър е добило сивопепеляв цвят. Не казва, че тези индийци са проклети лъжци. Стои в средата на хола с наведена глава.

Висшият комисар въздъхва.

— Трябва да отбележа, че за първи път в кариерата ми се случва мой служител да бъде обявен за персона нон грата. И повярвайте ми, Чарлс не е шпионин. Но щом трябва да си върви, ще си върви. — После дръпва шефа на полицията настрана. — Господин Чопра, през годините съм ви изпратил доста кашончета с черен етикет. Можете ли да ми направите услуга и да ми отговорите на един въпрос?

— Разбира се.

— Само за лична информация, ще ми кажете ли как разбрахте за тазвечерната среща на Чарлс? Кумар ли ви насочи?

— Интересно е, че питате. Не беше Кумар. Точно обратното, беше един от вашите хора. Обадил се тази сутрин на инспектор Тяги и му казал да отиде на Индия гейт в осем, за да залови полковник Тейлър, който ще приеме някакви секретни документи.

— Не вярвам. Откъде сте сигурен, че е бил австралиец?

Влиза инспектор Тяги.

— Ами акцентът го издаде, господин посланик. Каза пешо от сорта на „Д’бро утро, вървете на Индия гейт в ос’м часа“. Кой друг, освен австралиец, може да говори така?

На следващия ден полковник Тейлър заминава сам от Индия с полет на „Кантас“. Госпожа Тейлър и децата ще го последват по-късно. Аз също си тръгвам. С три ключодържателя, шест тениски, трийсет броя на „Аустрелиън джиографик“, които ще продам на кабаривала. И 52 000 рупии. В чисто нови банкноти.

Вземам си довиждане със семейство Тейлър. Рой се държи като ненормален. Откакто взема наркотици, е станал доста неуправляем. Маги се натиска с Джеймс. За госпожа Тейлър не се притеснявам. Знам, че ще се оправи, щом Висшият комисар е наоколо. Що се отнася до мен, аз отивам да се видя със Салим в Мумбай. Ще бъде щуро!

Смита си поглежда часовника. Показва един и половина през нощта.

— Сигурна ли си, че искаш да продължим? — питам аз.

— Имаме ли друг избор? — отвръща тя. — Утре ще предявят официални обвинения. — И натиска „Старт“.

Тече поредната рекламна пауза. Прем Кумар потупва по масата.

— Знаете ли, господин Томас, късметът ви най-после се изчерпа. Готов съм да се обзаложа, че не можете да отговорите на следващия въпрос. Така че се подгответе да използвате някоя от „Спасителните лодки“.

Започва музикалната шапка. Прем Кумар се обръща към мен:

— Минаваме на въпрос номер пет за петдесет хиляда рупии. Той е от света на дипломацията. Когато едно правителство обяви чужд дипломат за „персона нон грата“, какво означава това? А) Че на дипломата трябва да се окажат почести, Б) Че трябва да се удължи мандатът на дипломата, В) Че на дипломата е възложена персонална мисия или Г) Че този дипломат е неприемлив? Разбрахте ли въпроса, господин Томас?

— Да — отвръщам аз.

— Добре, да чуем тогава отговора ви. Не забравяйте, че все още имате на разположение и двете си „Спасителни лодки“. Можете да поискате „Помощ от приятел“ или да ме помолите за „50 на 50“ и аз ще изключа два от грешните отговори, за да ви останат само две възможности. Какво избирате?

— „Г“.

— Моля?

— Казах „Г“. Дипломатът е неприемлив.

— Налучквате ли? Ако сгрешите, можете да изгубите десетте хиляди рупии, които вече спечелихте. Така че можете да се откажете още сега.

— Знам отговора. „Г“.

През публиката преминава шепот.

— Абсолютно, стопроцентово ли сте сигурен?

— Да.

Чува се барабанно кресчендо. Светва правилният отговор.

— Абсолютно, сто процента вярно! Току-що спечелихте петдесет хиляди рупии! — обявява Прем Кумар. Публиката става на крака и аплодира. Прем Кумар изтрива потта от челото си.

— Трябва да призная, че това е забележително — казва той на висок глас. Тази вечер господин Томас сякаш знае всичко!

[1] Тарта със сьомга — Бел.прев. ↑

[2] Палачинки Сюзет — Бел.прев. ↑

[3] Патладжани огретен — Бел.прев. ↑

[4] Крем брюле — Б.пр. ↑

[5] Апсо (Лхаса апсо) — тибетска порода кучета. — Бел.прев. ↑

[6] Букв. „Големият купол“, построен през XV в., заедно с прилежащия му храм. — Бел.прев. ↑

[7] Шкаф, скрин — Бел.прев. ↑

Пазете си копчетата!
100 000

— Кхалас. Край — казвам аз, едва ли не едносрично. — Няма вече уиски. Барът затваря. Вървете си у дома.

— Нееее. Молиия, недей тъкааа. Дай още ееедна чашшшка. За последнууу — моли се клиентът и подава празната си чаша. Поглеждам си часовника. Един без петнайсет през нощта. Формално погледнато, барът затваря в един. Гримаснича и вземам бутилката с ром „Блек дог“.

— Сто рупии. — Мъжът вади една смачкана банкнота от джоба на ризата си и аз наливам добре премереното количество в чашата му.

— Ббблагодаря, баррман — казва той, отпива от рома и се строполява върху масата, като чупи чашата на пода, успява да различи бутилката с безалкохолно и преобръща купичката с чътни[1]. След секунди ще е дълбоко заспал. Сега не само че трябва да изчистя кашата, дето я надроби, но и да му викам такси, да го вдигна на крака и някак си да успея да го пратя да си ходи у дома. И макар че бях достатъчно съобразителен да таксувам питиетата предварително, мога да забравя за бакшиша.

Сигурно сам съм си виновен, че се намирам в това положение. Клиентът демонстрираше всички признаци, че всеки момент ще се гътне. Но аз реших, че може да смели още една чашка. Както обикновено, сгреших.

Два месеца вече работя в бар–ресторант „При Джими“, но още не мога да оценявам добре капацитета на пиячите. Все пак съм разработил груба класификационна система. На върха са конете. Те могат да погълнат осем чаши, без да почнат да завалят думите. След тях са магаретата, които започват да бръщолевят само след две-три чашки, или стават сълзливи и сантиментални и се разплакват. После идват кучетата. Колкото повече пият, толкова повече се амбицират да подхванат препирня или бой. Някои от тях се забавлявате Роузи. Под тях са мечките, които пият и заспиват. На дъното са прасетата. Те са тези, които повръщат след последната чаша. Класификацията не е статична. Виждал съм клиенти, които започват като коне, но свършват като прасета. И кучета, които се превръщат в мечки. Добре, че този клиент има милост да завърши като мечка, а не като прасе.

Отървавам се от последния пияница и поглеждам часовника на стената. Един и десет. Откакто Роузи и баща й заминаха на почивка в Гоа[2], аз почти всяка нощ се връщам в дупката си, в която живея в Дхарави, след полунощ. Това донякъде си е по моя вина. Ако не бях казал на управителя, че мога да смесвам питиета и да ползвам мярката за уиски, че различавам „Кампари“ със сода от „Блъди Мери“, нямаше да ме кара да работя като барман в отсъствието на Алфред.

Бар-ресторантът „При Джими“ в Колаба има избледнели надписи по стените, огледала зад бара, солидна дървена мебелировка и най-доброто меню в южен Мумбай. С хубавата си храна и ниските цени той привлича всякакви хора. Всеки ден тук ще намерите по някой изпълнителен директор, отпиващ от питието си на бара до обикновения заводски работник. Управителят настоява да завързваме разговори с клиентите на бара, защото хората пият повече, когато си имат компания. Бащата на Роузи, барманът Алфред Д’Суза, е майстор на приказките. Познава повечето си редовни клиенти по име и може да си бъбри с тях с часове, да слуша терзанията им и постоянно да се грижи сметката им да набъбва. Самата Роузи се превръща в изпечена барманка. Седи на бара с блузка с дълбоко деколте и тясна пола и от време на време се привежда, за да покаже малко от гърдите си и да изкуши клиентите да си поръчат скъпо вносно уиски, вместо евтини индийски марки. Понякога обаче нейните достойнства й докарват неприятности с клиенти грубияни, които решават, че е поредното евтино завоевание. Тогава се налага да действам като неформален защитник на реда.

Господин Д’Суза смята, че между нас с Роузи има нещо и ме следи зорко като ястреб, когато тя е наблизо. Напълно греши. Роузи е сладко момиче. Дребничка, с големи гърди. По начина, по който отмята глава и ми намига, ми се струва, че може би се опитва да ми даде сигнал. Но в момента мозъкът ми не е в състояние да го възприеме. Претоварен е от спомените за един човек: Нита. Лекарите в Агра казват, че ще й трябват поне четири месеца, за да се възстанови от нараняванията си. А аз знам, че Шиям никога няма да ми позволи да я видя. Затова и се върнах в Мумбай: да прогоня демоните от Агра, духовете и на живите, и на мъртвите. Не мога обаче да избягам от собствената си история в този град. На всяко кръстовище ме връхлитат спомени от миналото. По улиците ми се присмива Шантарам, неуспелият астроном. Нилима Кумари, актрисата, ме вика от влака. А приятелят ми Салим ме гледа от всеки билборд. Но аз съм взел съзнателно решение да не се виждам със Салим. Не искам да го засмуче водовъртежът на лудия ми живот и откачените ми планове.

Живея в един краен квартал на Мумбай, наречен Дхарави, в претъпкана барака три на три метра, без дневна светлина и вентилация и с лист гофрирана ламарина, служеща за покрив над главата ми. Дрънчи, когато горе минава влакът. Няма течаща вода и тоалетна. Но само толкова мога да си позволя. И не съм само аз в Дхарави. Има един милион такива като мен, натъпкани в един триъгълник с площ двеста хектара блатиста градска пустош, където живеем като животни и умираме като насекоми. Мизерстващи преселници от цялата страна се борят един с друг за педя небе в най-големия коптор на Азия. Кавгите са ежедневие — за сантиметри пространство, за кофа вода, и понякога завършват със смърт. Жителите на Дхарави идват от прашни затънтени краища в Бихар и Утар Прадеш, Тамил Наду и Гуджарат. Дошли са в Мумбай, градът на златото, със стаени в сърцето си мечти да забогатеят и да заживеят като хора над средната класа. Но това злато отдавна се е превърнало в ламарина, оставило след себе си ръждясали сърца и гангренясали души. Като моята.

Дхарави не е място за гнусливи хора. Домът за малолетни в Делхи ни накара да сведем глави, но мрачният пейзаж на градска помия в Дхарави ни умъртвява и унижава. Над отворените канали се носят рояци комари. Вонящите, осеяни с екскременти общи клозети са пълни с плъхове, които отвличат вниманието ви от смръднята и ви карат да мислите по-скоро как да се защитите в гръб. На всеки ъгъл има струпани купчини боклуци, от които клошарите още успяват да изровят нещо полезно. От време на време се налага да си глътнеш корема, за да се промушиш през тесните, клаустрофобични алейки. Но за гладуващите жители на Дхарави това е техният дом.

Сред модерните небостъргачи и обляни в неонова светлина търговски центрове на Мумбай, Дхарави стои като тумор в сърцето на града. И градът отказва да го припознае. Затова го изритва извън закона. Всички къщи в Дхарави са обявени за „незаконни постройки“, подлежащи всеки момент на събаряне. Но когато живеещите там се борят за оцеляването си, това не ги интересува. Живеят в незаконни къщи, използват незаконно електричество, пият незаконна вода и гледат незаконна кабелна телевизия. Работят в многобройните незаконни фабрики и магазини в Дхарави и дори пътуват незаконно — без билети — с влаковете, които минават директно през колонията.

Градът може и да е предпочел да не забелязва този грозен израстък, но не можеш да спреш рака, като го обявиш за незаконен. Той пак ще те убие с бавната си отрова.

Всеки ден пътувам от Дхарави до бар-ресторанта „При Джими“. Единственото хубаво на работата в ресторанта е, че трябва да съм там не по-рано от обяд. Но това десетократно ми се връща с късното среднощно обслужване на пияни изроди от целия град и слушането на жалките им истории. Единственият извод, до който съм достигнал, е, че уискито е идеален заличител на различията между класите. Може да си висш изпълнителен директор в рекламата, може да си най-нископлатеният леяр — ако нямаш мяра на глътката, си просто пияница.

След травматичното ми преживяване с Шантарам, си мислех, че никога няма да понасям алкохола. Но „При Джими“ беше единственото място, на което ми предложиха работа. Успокоявам се с мисълта, че миризмата на уиски е по-малко отблъскваща от вонята на обществената тоалетна до моята барака, и че изслушването на един пияница е По-малко болезнено от слушането на сърцераздирателните истории за изнасилвания, блудства, болести и смърт, които всеки ден се носят от колибите в Дхарави. Така че съм се научил с разни „Хм“, „Да“, „Наистина ли?“ и „Гледай ти!“ да изразявам фалшив интерес към разказите за неверни жени и подли шефове, които всяка вечер се разправят в „При Джими“, като едновременно с това поощрявам клиентите да си поръчат по още някоя порция пържено пиле или солено кашу за мезе към питиетата. И всеки ден чакам писмото от „Кой ще спечели един милиард?“, от което да разбера дали са ме избрали да участвам в шоуто. Обаче пощальонът не носи нищо.

В съзнанието ми надвисва облакът на поражението. Чувствам, че конкретната причина, поради която дойдох в Мумбай, става все по-недостижима. Че плувам срещу течението. Че ме събарят високи вълни, над които не мога да надделея. Но тогава чувам плача на любимата си Нита и риданията на Нилима Кумари и волята ми се завръща. Трябва да се добера до това шоу. А докато това се случи, се налага да слушам историите на пияниците в този град. Някои са хубави. Други — лоши. Има забавни, има и тъжни. И една определено откачена.

Минава среднощ, но самотният клиент на бара не ще да помръдне. Пристигна с „Мерцедес“ с шофьор, който чака отвън. Пие без спиране от десет часа и сега е на петата чашка. Униформеният шофьор хърка в колата. Сигурно знае, че шефът му няма да излезе скоро. Мъжът е на трийсетина години и е облечен в елегантен тъмен костюм с копринена вратовръзка и лъскави кожени обувки.

— Скъпи ми братко, скъпи ми братко — повтаря той през две минути, помежду глътките уиски с черен етикет и хапките говежди кюфтета.

Управителят ми сочи с пръст.

— Томас, върви да седнеш при него и го питай за брат му. Не виждаш ли колко е разстроен, горкият?

— Ама… господин управителю, минава дванайсет. Трябва да му кажем да си тръгва или ще си изтърва влака в дванайсет и половина.

— Хич не ми спори или ще ти разбия зъбите! — изръмжава ми той. — Върви и подхвани разговор. Накарай го да си поръча шотландското малцово уиски, дето го получихме вчера. Все пак дойде с „Мерцедес“.

Изглеждам яростно управителя с погледа, с който първолак гледа побойник. Неохотно се връщам на бара и се приближавам до клиента.

— О, братко, дано ми простиш — стене той и предъвква кюфтето. Държи се като магаре, но поне е с акъла си, макар че в кръвта му циркулират няколко чаши уиски и думите излизат от устата му заваляни.

— Какво е станало с брат ви, господине? — питам аз.

Мъжът вдига глава и ме поглежда с полузатворени очи.

— Защо питаш? Само ще ми увеличиш болката.

— Разкажете ми за брат си, господине. Може би ще ви олекне.

— Не. Нищо не може да облекчи болката. Дори и това уиски.

— Добре, господине. Щом не искате да говорите за брат си, няма да питам. Но какво ще кажете за себе си?

— Не знаеш ли кой съм аз?

— Не, господине.

— Аз съм Пракаш Рао. Изпълнителен директор на „Сурия Индъстрис“ — най-големия производител на копчета в Индия.

— Копчета ли?

— Да. Нали се сещаш, копчета за ризи, панталони, палта, поли, блузи. Ние ги правим. Произвеждаме всякакви копчета от всякакви материали. Използваме най-вече полиестерни смоли, но имаме и копчета от плат, кожа, пластмаса и дори от камилска кост, костенурка и дърво. Не си ли виждал рекламите във вестниците? „В «Сурия» ще намерите най-голямо разнообразие от копчета за всичко — от бельо до официални тоалети.“ Сигурен съм, че и ризата, която носиш в момента, е с копчета, произведени от моята компания.

— А брат ви, той как се казва?

— Брат ми ли? Арвинд Рао. О, бедният ми брат… О, Арвинд — започва отново да стене той.

— Какво е станало с Арвинд? Какво е направил?

— Той беше собственик на „Сурия Индъстрис“. Докато аз не го изместих.

— Защо го изместихте? Нека ви налея от това малцово уиски, получихме го директно от Шотландия.

— Благодаря ти. Ухае добре. Помня, че ходихме на Мавриций за медения си месец и там за първи път пих такова уиски.

— Споменахте, че сте изместили брат си.

— А, да. Брат ми беше много добър човек. Но трябваше някой да го смени като директор на „Сурия Индъстрис“, преди да полудее.

— Да полудее? Но как? Заповядайте малко кашу.

— Дълга история…

Вкарвам една от репликите на Роузи.

— Нощта е едва в началото си. Бутилката е пълна. Защо не ми разкажете?

— Ти приятел ли си ми? — пита той и ме гледа със стъклени очи.

— Разбира се, че съм ви приятел — отвръщам аз с широка усмивка.

— Тогава ще ти разкажа историята си, приятелю. Пиян съм. А пияният винаги говори истината. Нали така, приятелю?

— Така е.

— И така, приятелю, моят брат, скъпият ми, мил брат Арвинд, беше голям бизнесмен. Издигна „Сурия Индъстрис“ от нищото. Преди продавахме мъниста на пазара Лаадбазар в старата част на Хайдерабад. Нали се сещаш, оня до Чарминар. Той построи с много усилия индустриалната империя, която аз наследих.

— Но вие сигурно сте му помогнали.

— Ами. Аз бях пълен провал. Не можах дори да си взема матурата. Но брат ми великодушно ме взе под крилото си и ме нае в търговския отдел на компанията си. Аз вложих всичко от себе си и постепенно доверието на брат ми в мен нарастваше. Накрая ме направи ръководител на „Международни продажби“ и ме изпрати в Ню Йорк, където имаме офис.

— Ню Йорк? Леле! Трябва да е било страхотно!

— Да, Ню Йорк е велико място. Но имах тежка работа, трябваше всеки ден да излизам, да се срещам с дилъри и дистрибутори, да обработвам поръчки, да се грижа за навременното изпълнение на доставките. Бях зает от ранна утрин до късна вечер.

— И какво стана после? Задръжте само минутка, да донеса още една порция кюфтета.

— Благодаря ти, приятелю. Та в Ню Йорк аз срещнах Джули.

— Джули? Коя е Джули?

— Истинското й име е Ерзюли дьо Ронсре, но всички й казваха Джули. Беше мургава и страстна, с гъсти къдрави коси, сочни устни и тънка талия. Работеше като чистачка в блока, в който се намираше офисът ми. Беше нелегална имигрантка от Хаити. Ти чувал ли си за Хаити?

— Не, къде се намира?

— Това е една малка страна в Карибския басейн, близо До Мексико.

— Ясно. Значи сте се запознали с Джули.

— Да, от време на време се поздравявахме. Един ден имиграционните я хванаха, че работи без зелена карта. Помоли ме да я представя за свой служител, за да бъде оправдан престоят й в САЩ. В изблик на щедрост се съгласих да й помогна. В замяна на това тя ми даде любов, уважение и най-шеметния секс, който някога съм правил. Можеш да ми вярваш. Пиян съм. А пияният винаги говори истината. Нали така?

— Така е. Да ви налея още една чашка? Това шотландско уиски наистина си го бива, а?

— Благодаря ти, приятелю. Много си мил. Много по-мил от Джули. Тя добре ме изманипулира, ще знаеш. Възползва се от слабостите ми. Аз бях един самотен мъж в огромния град. От дума на дума, накрая се ожених за нея.

— И тогава заминахте на меден месец в Порт Луис, така ли?

— Така. Но когато се върнахме от медения месец, установих, че Джули има и друга, тъмна страна. След като се оженихме, за първи път посетих апартамента й и открих, че е пълен със странни предмети — бутилки от ром, украсени с пайети и мъниста, куп необикновени кукли, камъни с различни форми, кръстове, рогови пръстени от гърмяща змия и дори пергамент от змийска кожа. Имаше и една черна котка на име Босу, крайно подло и гадно същество.

За първи път открих, че у Джули има нещо повече от това, което се вижда с просто око, когато в Бронкс ме нападна крадец с нож. Имах късмет, че успях да отърва кожата, но получих дълбока порезна рана в ръката. Джули не ме пусна да ида в болницата. Вместо това ми направи компрес от билки, каза някакви заклинания и само след два дни раната напълно изчезна, без дори да остави белег. След това ми каза, че била вуду жрица.

— Вуду ли? Какво е това?

— Не ти трябва да знаеш, приятелю. Вуду е хаитянска религия. Практикуващите я боготворят духове, които наричат лоа, и вярват, че всичко във вселената е взаимосвързано. Всяко нещо влияе на нещо друго. Нищо не е случайно; всичко е възможно. Затова хората, които владеят вуду, могат да правят какви ли не изумителни неща, като да връщат мъртвия към живот.

— Сигурно се шегувате.

— Не, ни най-малко. Тези мъртви хора се наричат зомбита. Казах ти, че съм пиян. А пияният винаги говори истината, нали така?

— Така е.

Вече съм напълно погълнат от историята му. Забравям да му доливам уиски и да сипвам кашу.

— Джули преобърна живота ми с главата надолу. Преди беше бедна чистачка, сега искаше да стане част от висшето общество. Забрави, че беше женена за брата на богат индустриалец, а не за самия индустриалец. Постоянно искаше пари. Пари, които не можех да й дам, защото не бяха мои. Принадлежаха на брат ми, на компанията.

Принуди ме да крада. Започна се с дреболии — по няколко долара, уж за такси. После минах към по-едри суми. Пари, получени от клиент, които не отразявах в счетоводната книга. Подписан договор и получен аванс, но неизпратен в главния офис. С времето присвоените пари достигнаха половин милион долара. И тогава брат ми, който живееше тук, в Мумбай, разкри всичко.

— О, боже! И какво стана?

— А ти какво мислиш? Побесня. Ако искаше, можеше да накара полицията да ме арестува. Но кръвта вода не става. Умолявах го за милост и той ми прости. Разбира се, премести ме от Америка, прати ме в един малък офис в Хайдерабад и настоя през следващите двайсет години да изплатя чрез заплатата си поне половината от присвоените пари.

Бях много щастлив от тези условия. Готов бях на всичко, само и само да избегна затвора. Но Джули освирепя. „Как може брат ти да се държи така? — фучеше тя. — И ти имаш равен дял в компанията, трябва да се бориш за правата си.“

С времето неспирните й натяквания започнаха да раждат плодове. Започнах да мисля за Арвинд като за зъл и лукав човек, пробутал ми несправедлива сделка. И тогава един ден Арвинд дойде да посети малкия ми офис в Хайдерабад. Отново откри доказателства за кражби и избухна. Започна да се кара и да ме обижда пред целия ми екип, каза, че не ставам за нищо и заплаши да прекрати отношенията ми с компанията.

Бях поразен. За първи път имах желание да ударя брат си. Разказах за случката на Джули и тя се разяри. „Време е да дадеш урок на брат си — рече ми тя, — готов ли си да си отмъстиш?“ „Да“, отвърнах аз, защото мислите ми бяха парализирани от обидите. „Добре, дай ми тогава едно копче от непрана риза на брат си и кичур от косата му.“ „Откъде да взема кичур от косата му?“, попитах аз. „Твоя работа“, вика Джули. Ей, защо не ми сипеш още една чашка?

Бързо му наливам.

— И как взехте кичур от косата на брат си и копче от ризата му?

— Елементарно. Отидох при него за един ден в Мумбай, гостувах му вкъщи и откъснах едно копче от ризата, която тъкмо беше хвърлил в коша за пране. После намерих бръснаря, при когото ходеше, и го подкупих да ми даде един кичур от косата му, когато отиде да се подстригва следващия път. Казах му, че ми е нужен за приношение на бог Венкатешвара в Тирупатхи.

Така след няма и месец дадох на Джули и копчето, и косата. Това, което Джули направи после, беше удивително. Взе една мъжка парцалена кукла с някакви странни черни линии по нея. Заши копчето на гърдите на куклата и забучи кичура коса в главата й. След това уби един петел и изля цялата му кръв в една тенджера. Натопи главата на куклата в кръвта на петела. После я занесе в стаята си, мърморейки различни заклинания, и сложи разни необикновени билки и корени върху куклата. Накрая извади една черна игла и каза: „Вуду куклата е готова. Вдъхнах й духа на брат ти. Сега, каквото правиш с иглата върху куклата, ще се случва на брат ти в Мумбай. Ако, например, притисна иглата о главата на куклата, брат ти ще изпита остро главоболие. А ако я забода в копчето, брат ти ще усети пронизваща болка в гърдите. Ето, опитай“. Помислих си, че се шегува, но за да й доставя удоволствие, забих черната игла в бялото копче на гърдите на куклата. След два часа получих обаждане от Мумбай, за да ми съобщят, че Арвинд е получил сърдечен пристъп и е бил приет в болницата „Брич Канди“.

— Невероятно! — извиках аз.

— Да. Можеш да си представиш шока, който преживях. Не защото Арвинд беше получил сърдечен пристъп, а защото сега знаех, че Джули наистина е направила вуду кукла за черна вуду магия.

През следващите два месеца куклата се превърна в моята малка тайна играчка. Изливах върху нея всичките си ядове и натрупано негодувание срещу брат ми. Изпитвах перверзно удоволствие от това да му причинявам болка и страдание. Куклата стана източник на извратено забавление. Вземах куклата в Мумбай и гледах как Арвинд се гърчи на моравата си, докато лекичко бодях копчето на куклата с черната игла. Малко по малко започнах да използвам куклата и в присъствието на други хора. Взех я със себе си в един петзвезден хотел, в който Арвинд забавляваше някакви японски клиенти. Седнах незабелязано на една крайна маса. Чух брат си да казва: „Да, господин Харада, имаме планове да отворим клон в Япония, но реакцията на «Нипон» не беше много положителна. Освен това ние…“ В този миг аз внезапно забих иглата в главата на куклата. „Ауууу!“ изпищя брат ми и хвана главата си с две ръце. Чуждестранните му клиенти си тръгнаха, без да вечерят.

Взех куклата на една роднинска сватба в Бангалор, На която бяхме поканени двамата с брат ми. Точно когато Арвинд поднасяше поздравленията си на булката и младоженеца, аз отново използвах черната игла. „Бог да ви благослови и дваматаааааааа!“, изпищя той и удари с глава младоженеца за ужас на всички гости. Същата вечер много хора споделиха колко съжаляват, че Арвинд бавно полудява.

Взех куклата на един прием, на който брат ми щеше да получи награда за най-добър предприемач. Арвинд тъкмо произнасяше речта си с искрящия кристален трофей в ръце. „Приятели, чувствам се много горд да държа тази красива награда. През целия си живот съм вярвал в девиза, че усилната работа иииииииииииии!“ Стъклената награда се изплъзна от ръцете му и се разби на милион парченца.

Арвинд отиде на лекар, който му направи ядрено-магнитен резонанс и не откри никакъв физически проблем в главата му. Препоръча му да се консултира с психиатър.

Накрая занесох куклата на годишното събрание на акционерите и седнах на последния ред. Арвинд изнасяше доклада си. „Уважаеми акционери, щастлив съм да ви съобщя, че през последното тримесечие компанията ни отбеляза сериозен растеееееееееееж!“ Последваха врява и хаос, сред които разгневените акционери настояваха за незабавната оставка на лудия директор. Беше принуден да напусне за една седмица. Аз станах новия директор, а брат ми бе настанен в лудница.

Остана там две години. През това време аз забогатях повече, отколкото някога съм си представял. Джули най-после имаше всичко, което искаше. Извика майка си и брат си от Порт-о-Пренс да живеят с нас в Мумбай. Но сдобивайки се с всички атрибути на богатия мъж, аз започнах да размишлявам над живота си, над средствата, с които бях спечелил всичко това. И тогава срещнах Джиоцна.

— Коя е тя?

— Официално е просто новата ми секретарка, но всъщност е много повече от това. Тя е моята сродна душа. Имам толкова много общо с нея, колкото никога няма да имам с чужденка като Джули. Тя е точната противоположност на Джули. Точно Джиоцна ме накара да осъзная ужасната неправда, която бях причинил на по-големия си брат. Изпълних се с решителност да измъкна Арвинд от лудницата.

— И успяхте ли?

— Не. Беше твърде късно. Бяха го измъчвали, бяха му прилагали електрошокове. Преди две седмици той почина.

— Какво?

— Да. Бедният ми брат е мъртъв — проплаква той, — скъпият ми брат е мъртъв. — Държи главата си в ръцете си. — Аз го убих.

Излизам от ступора, в който изпаднах. Господин Рао бързо се превръща от магаре в куче.

— Тази кучка Джули, ще я наредя аз нея. Ще изхвърля дебелата й майка от къщата и ще се отърва от смотания й брат. Ще убия проклетата й котка и ще изритам Джули от Мумбай. Да ходи да си гние в Хаити. Ха!

— Но как ще го направите?

В окото му проблясва пламъче.

— Ти си ми приятел, а аз съм пиян. Пияният винаги говори истината. Затова трябва да ти кажа, че вече се срещнах с един адвокат и подготвих документите за развода. Ако Джули го приеме — добре, ако ли не, имам и нещо друго наум. Гледай. — И той вади някакъв предмет от джоба си. Малък, компактен револвер, не по-голям от юмрука ми. Металът е гладък и лъскав, без нито едно петънце. — Виж каква красота. Ще й гръмна главата. После ще се оженя за Джиоцна. Ти си ми приятел. Аз съм пиян. А пияният винаги говори истиииииииииииииииии!

Изведнъж той изпищява в агония, хваща се за сърцето и пада ничком върху масата, преобръщайки бутилката уиски и разпилявайки кашуто по пода.

Май отново изтървах бакшиша.

Полицейският джип с мигащите червени светлини се появява след половин час. Пристига и линейка с лекар с бяла престилка, който обявява, че Пракаш Рао е починал вследствие на масивен инфаркт. Пребъркват джобовете му. Откриват портфейл, пълен с банкноти, снимка на красива индийка и папка с документи с надпис: „Развод“. Не намират пистолет. Така или иначе, на мъртвите пистолети не им трябват.

Смита ме поглежда развеселено.

— Нали не очакваш да повярвам на тези вуду измислици?

— Нищо не очаквам. Само ти предадох разказа на Пракаш Рао. Какво чух и какво видях.

— Но в тези неща няма нищо вярно?

— Мога само да кажа, че понякога истината е по-странна от измислицата.

— Не мога да повярвам, че Рао е бил убит от някого, който боде по вуду кукла. Мисля, че си измисли цялата тази история.

— Добре, недей да вярваш на историята, но как ще си обясниш отговора ми на следващия въпрос?

Смита натиска „Старт“.

Прем Кумар потропва по масата.

— Дами и господа, преминаваме към следващия въпрос, въпрос номер шест за сто хиляди рупии. Това е вечно любимата тема във всички шоута с викторини. Да. Говоря за държави и столици. Господин Томас, доколко сте запознат със столиците? Знаете ли, например, коя е столицата на Индия?

Публиката хихика. Готови са да повярват, че един келнер може да не знае коя е столицата на собствената му страна.

— Ню Делхи.

— Много добре. А коя е столицата на Съединените щати?

— Ню Йорк.

Прем Кумар се смее.

— Не, не е. Добре, а коя е столицата на Франция?

— Не знам.

— А на Япония?

— Не знам.

— А столицата на Италия? Нея знаете ли?

— Не.

— Но тогава не виждам как бихте могли да отговорите на следващия въпрос, без да използвате някоя от „спасителните лодки“. Ето го и него, въпрос номер шест за сто хиляди рупии. Коя е столицата на Папуа Нова Гвинея? А) Порт Луис, Б) Порт-о-Пренс, В) Порт Морсби или Г) Порт Аделаида?

Започва напрегнатият музикален сигнал.

— Имате ли някакви предположения за този въпрос, господин Томас?

— Да, знам кои са погрешните отговори.

— Така ли? — не вярва Прем Кумар.

Хората в публиката започват да шушукат.

— Да. Знам, че не е Порт-о-Пренс, който е столицата на Хаити, че не е Порт Луис, който е на остров Мавриций, и че не е Порт Аделаида, защото Аделаида е в Австралия. Така че трябва да е „В“, Порт Морсби.

— Удивително. Абсолютно, стопроцентово ли сте сигурен?

— Да, сигурен съм.

Чува се барабанно кресчендо. Светва правилният отговор.

— Абсолютно, сто процента вярно! Отговорът е Порт Морсби. Току-що спечелихте сто хиляди рупии, вече сте лакхпати! — обявява Прем Кумар. Публиката става на крака и аплодира. Прем Кумар изтрива още пот от челото си. — Кълна се, че начинът, по който отговаряте на въпросите, е като магия.

Смита се смее.

— Не е магия, идиот такъв, това е вуду! — казва тя на Прем Кумар на екрана. Изведнъж погледът й попада на някакъв предмет на килима. Навежда се да го вдигне. Малко копче с четири дупки. Като тези, с които се закопчават ризите. Тя поглежда към моята риза. Третото копче липсва. Тя ми го подава. — Заповядай. Пази си копчетата!

[1] Характерен гъст сос, който се приготвя както от плодове, така и от зеленчуци. — Бел.прев. ↑

[2] Щат в Индия — Бел.прев. ↑

Убийство в „Уестърн Експрес“
200 000

Гара „Ню Делхи Пахаргандж“ гъмжи от звуци и хора. Сивите перони са окъпани в бяла светлина. Локомотивите бълват дим и свистят като губещи търпение бикове.

Ако поискате да ме откриете в претъпкания лабиринт, къде ще ме търсите? Вероятно ще се опитате да ме намерите сред десетките бездомни деца, проснати по гладките бетонни подове в различен стадий на почивка и дрямка. Можете да си ме представите като юноша, който продава бутилки с чешмяна вода от тоалетната на гарата, която представя за чиста хималайска минерална вода. Можете да ме видите като един от метачите с мръсни ризи и изпокъсани панталони, които се мотаят по перона с дългите си метли и прехвърлят мръсотията от паважа върху релсите. Можете да потърсите в редиците на носачите с червени униформи, бързащи с тежки товари на главите си.

Все пак помислете си добре, защото аз не съм нито продавач, нито носач, нито метач. Днес аз съм си най-редовен пътник, който пътува за Мумбай, в спален вагон, с най-надлежна резервация. Нося колосана бяла риза, сто процента памук, и дънки „Ливайс“ — да, „Ливайс“, купени от Тибетския пазар. Крача устремено към перон номер пет, за да се кача на „Пашим Експрес“ за Мумбай. До мен се тътри носач, който носи светлокафяв куфар на главата си. Носачът е нает от мен и куфарът е мой. Съдържа малко дрехи, няколко стари играчки, списания „Аустрелиън джиографик“ и една електронна игра за Салим. В куфара няма пари. Чувал съм прекалено много истории за крадци по влаковете, които те надрусват през нощта и те обират, за да сложа в куфара най-ценното си притежание — заплатите от семейство Тейлър. Затова кафявият плик, пълен с нови банкноти по хиляда рупии, петдесет на брой, е с мен, скрит там, където никои не може да го види. Под бельото ми. Другите две хиляди използвах, за да платя пътуването. С тях си купих дрехи, билет и играта за Салим, а сега ще платя и на носача и след това ще си взема нещо за ядене и пиене. Хвърлям бърз поглед на банкнотите в предния си джоб. Струва ми се, че ще имам достатъчно, за да се кача на авторикша от гара „Бандра“ до чаула на Салим в Гхаткопар. Ама как ли ще се изненада Салим, като ме види да слизам от триколката, вместо от локалния влак? А като му дам играта, дано не припадне от щастие.

Перон номер пет е далеч по-претъпкан от Супер Базар. Амбулантните търговци се вихрят с такава сила, с каквато предлагащите вътрешна информация пред някой правителствен офис. Пътниците трескаво издирват имената си в списъка с резервации като студенти, преглеждащи резултатите от изпит. Установявам, че съвсем са объркали името ми и са го направили на Т. М. Рам. Въпреки това съм щастлив, че са ми отредили долното легло номер три в купе С7.

Купето е почти в края на дългия влак и докато стигнем, носачът вече се е изтощил от умора и е плувнал в пот. Аз се настанявам на посоченото легло, което е непосредствено до вратата, и прибирам куфара отдолу. Плащам двайсет рупии на носача. Той спори за още, като сочи дългото разстояние от входа на гарата до купето, и аз му давам още две рупии. След като се отървавам от него, се оглеждам наоколо.

В купето има общо шест легла. Едно над мен, две пред мен и две отстрани. На долното легло срещу мен седи четиричленно семейство — баща, майка и две деца, момче на моята възраст и малко по-голямо момиче. Бащата е на средна възраст, бизнесмен от Марвар[1], облечен в черна жилетка и черна шапка. Има гъсти вежди, тънки мустаци и строго изражение на лицето. Жена му е горе-долу на неговата възраст и изглежда също толкова мрачна. Носи зелено сари и жълта блуза, и ме гледа с подозрителни очи. Момчето е високо и слабо, дружелюбно на вид, но момичето, което седи до прозореца, привлича вниманието ми като с магнит. Тя е слаба, руса, носи сини шалвар камиз[2] и чуни[3] над гърдите. Изразителните й очи са очертани с черен молив. Има безупречна кожа и прекрасни устни. Това е най-красивото момиче, което съм виждал от много време насам. Определено заслужава втори поглед. Че и трети. Имам чувството, че мога да се изгубя в тия омагьосващи очи. Но преди да успея да се задълбоча върху красотата й, вниманието ми е привлечено от бебе, което силно се разплаква. Малко момченце, само на няколко месеца, сгушено в скута на майка си на страничното легло. Майката е млада, смръщена жена със смачкано червено сари. Изглежда, пътува сама. Опитва се да успокои бебето с биберон залъгалка, но то продължава да плаче. Накрая жената вдига блузата си и поднася гърдата си към устните на бебето. То доволно засуква и тя го люлее, за да заспи. От мястото си виждам долната страна на кръглата й кафява гърда и устата ми пресъхва. Обаче улавям погледа на бизнесмена, който гледа право към мен, и отмествам очи към прозореца.

В купето влиза продавач на чай. Само аз решавам да си взема една чаша. Той налива топлия чай в глинена чаша с лек вкус на кал. След него идва момчето с вестниците. Бизнесменът си купува един брой от „Таймс ъф Индия“, Синът му си купува комикс „Арчи“. С бързо намаляващите ми дребни монети аз си вземам последното издание на „Старбърст“.

Влакът изсвирва за последно и потегля, с около час и половина закъснение спрямо разписанието. Поглеждам си часовника, макар че ясно виждам „18:30“, изписано на електронния часовник на перона. Разтърсвам китка с надеждата другите, най-вече момичето, да забележат, че нося чисто нов дигитален „Касио“, произведен в Япония, който показва и датата. Купил съм го срещу зашеметяващите двеста рупии от Палика базар.

Бащата забожда поглед във вестника, а синът — в комикса си. Майката започва да приготвя семейната вечеря. Младата жена е задрямала, с бебето на гърда. Аз се преструвам, че чета филмовото списание. Разгърнал съм го по средата, където се мъдри най-новата сексбомба, Пунам Сингх, по бикини, но не изпитвам никакъв интерес към нейните красоти. Постоянно хвърлям тайни погледи към момичето, което разсеяно гледа летящите край прозореца градски пейзажи. Не ме поглежда нито веднъж.

В осем вечерта в купето влиза кондуктор с черна жилетка. Моли да види билетите ни. Аз гордо размахвам моя, но той не го и поглежда. Само го продупчва и ми го връща. Щом си излиза, майката отваря правоъгълните картонени кутии с храна. Много храна. Виждам сбръчкани пури[4], жълти картофи, червена туршия и десерт. Купето се изпълва от аромата на домашно приготвени гулабджамуни[5] и барфи[6], от който устата ми се изпълва със слюнка. Започвам и аз да огладнявам, но още не е дошло момчето, което взема поръчките за вечеря. Може би трябваше да си купя нещо от гарата.

Марварското семейство яде настървено. Бащата дъвче пури след пури. Майката си бели от златистите картофи и хапва по едно сочно лютиво парче туршия след всеки залък. Момчето се е хвърлило на меките гулабджамуни[7] и премлясва от сладкия сироп. Само момичето се храни полека. Аз мълчаливо облизвам устни. Доста неочаквано, момчето ми предлага да си взема пури, но аз вежливо отказвам. Чувал съм много истории за крадци, маскирани като пътници, които предлагат храна с наркотик на спътниците си и после духват с парите им. А и няма причина момчетата, които четат „Арчи“, да не бъдат крадци. Макар че ако момичето ми беше предложило храна, може би щях… да, определено щях да приема.

След като приключват с вечерята, момчето и момичето започват да играят „Монополи“. Бащата и майката си седят един до друг и си бъбрят. Обсъждат последните сапунени опери по телевизията, закупуването на някакъв имот и почивка в Гоа.

Нежно се потупвам по корема, където в колана на бельото ми се крият петдесет хиляди рупии, и усещам как силата им се просмуква в стомаха ми, червата, черния дроб, белите дробове, сърцето и мозъка. Гладът като по чудо изчезва.

Загледан в типичното семейство от средната класа пред себе си, аз вече не се чувствам като натрапник. Вече не съм аутсайдер, който наднича в екзотичния им свят, а човек който може да се отнася с тях като с равни, да говори на собствения им език. И аз като тях вече мога да гледам сериали, да играя на „Нинтендо“ и да ходя в „Кидс Март“ през уикенда.

Пътуването с влак е пътуване към нови възможности. То означава промяна в състоянието. Когато пристигнеш, вече не си човекът, който си бил при заминаването си. По пътя можеш да завържеш приятелства или да откриеш стари врагове, можеш да пипнеш диария от стари самоса или холера от замърсена вода. И, смея да твърдя, можеш дори да откриеш любовта. Седнал на легло номер три в купе С7 на влак 2926 А, с петдесет хиляди рупии под бельото си, мисълта, която гъделичка сетивата ми и изпълва с трепет сърцето ми, е, че може би, но само може би съм на път да се влюбя в красива пътничка със сини шалвар камиз. И когато говоря за любов, нямам предвид несподелената, неравна любов, която изпитваме към кинозвезди и знаменитости. Говоря за истинска, реална, възможна любов. Любов, която не свършва със сълзи по възглавницата, а може да роди брак. И деца. И семейни почивки в Гоа.

Имам само петдесет хиляди рупии, но върху всяка една от тях е изрисувана цветна мечта. Те се въртят като кинолента в мислите ми и стават петдесет милиона. Стаявам дъх и се моля този миг да продължи възможно най-дълго, защото сънищата в будно състояние са винаги по-ефимерни от тези в спящо.

След време играта омръзва на брата и сестрата. Момчето идва и сяда до мен. Заговаряме се. Научавам, че името му е Акшай, а сестра му е Минакши. Живеят в Делхи и пътуват за Мумбай, за да присъстват на сватбата на свой чичо. Акшай се вълнува за своята „Плейстейшън 2“ и компютърните си игри. Разпитва ме за MTV, за сърфиране из Интернет и споменава някакви порносайтове. Аз му казвам, че говоря английски, чета „Аустрелиън джиографик“, играя „Скрабъл“ и имам седем приятелки, три от които чужденки, казвам му, че имам конзола „Плейстейшън 3“ и компютър „Пентиум 5“, и че денонощно сърфирам в Интернет. Казвам му, че пътувам за Мумбай, за да се срещна с най-добрия си приятел, Салим, и че възнамерявам да взема такси от гара „Бандра“ до Гхаткопар.

Трябваше да се сетя, че е по-трудно да заблудиш шестнайсетгодишен, отколкото шейсетгодишен. Акшай прозира измислиците ми.

— Ха! Нищо не разбираш от компютри. „Плейстейшън 3“ още не е пусната. Ти си един голям лъжец — присмива ми се той.

На това не мога да устоя.

— О, значи си мислиш, че лъжа? Е, господин Акшай, а ако ти кажа ей тук, ей сега, че имам петдесет хиляди рупии в джоба си? Ти виждал ли си някога толкова пари накуп?

Акшай не ми вярва. Предизвиква ме да му покажа парите, а перспективата да го впечатля, е твърде изкусителна. Обръщам се, пъхам ръка в панталона си и измъквам кафявия плик, леко овлажнял и вмирисан на урина. Скришно вадя пачката новички банкноти от по хиляда рупии и победоносно ги размахвам пред физиономията му. После бързо ги мушвам в плика и го прибирам на старото му място.

Да можехте да видите погледа на Акшай. Очите му буквално щяха да изпаднат от орбитите си. Този триумф трябва да бъде съхранен за вечността. За първи път притежавам нещо по-осезаемо от празни думи, с което да подкрепя мечтата си. И за първи път виждам нещо непознато досега, отразено в очите, които ме гледат. Уважение. Това ме научава на ценен урок. Че сънищата имат власт само над собствения ти ум. Но с парите можеш да владееш умовете на другите хора. И отново ме изпълва усещането, че петдесетте хиляди рупии под бельото ми са петдесет милиона.

Десет вечерта е и всички се готвят за сън. Майката на Акшай вади спално бельо от една зелена чанта и започва да приготвя четирите легла за семейството си. Младата жена с бебето спи на страничното легло, без да се притеснява за възглавници и чаршафи. Аз си нямам чаршафи, а и не ми се спи, затова седя до прозореца, усещам студения вятър, който докосва лицето ми, и гледам как влакът си пробива път в тъмнината. Долното легло срещу мен е заето от майката на Акшай, а горното — от Минакши. Бащата се качва на леглото над мен, а Акшай ляга на горното странично легло, над майката с детето.

Бащата заспива на мига — чувам го как хърка. Майката се завърта настрани и дръпва чаршафа си нагоре. Извивам шия да зърна Минакши, но виждам само дясната й ръка, със златна гривна на китката. Изведнъж тя сяда и се навежда към мен, за да пусне долу обувките си. Чунито й е паднало и аз ясно виждам горната част на гърдите й в деколтето на синята й камиз. Гледката ме кара неволно да потръпна от удоволствие. Струва ми се, че тя улавя погледа ми, защото бързо наглася чунито над гърдите си и ме поглежда неодобрително.

Скоро и аз се унасям, сънувайки как ще си купя милион различни неща, включително червено „Ферари“ и красива булка със сини шалвар камиз. И всичко това — с петдесет хиляди рупии.

Събуждам се от усещането, че нещо ме пробожда в стомаха. Отварям очи и виждам мургав мъж с рунтави черни мустаци, който ме мушка с тънка дървена пръчка. Но не пръчката ме притеснява. А пистолетът в дясната му ръка, който не е насочен към никого конкретно.

— Това е обир — съобщава той спокойно, все едно казва „Днес е сряда“. Облечен е в бяла риза и черни панталони и има дълга коса. Млад е и прилича на някакъв уличен Ромео или колежанин. Но аз никога не съм виждал дакойт, освен на филм. Може и наистина да приличат на студенти в колеж, разбойникът отново заговаря.

— Искам всички да слезете бавно от леглата си. Ако не се правите на храбреци, никой няма да пострада. Не се опитвайте да бягате, защото партньорът ми стои на другата врата. Ако не се противите, всичко ще приключи за десет минути.

По същия начин смушква Акшай, Минакши и баща им и ги кара да слязат от леглата си. Всички са сънени и дезориентирани. Когато те събудят посред нощ, на мозъка ти му трябват няколко минути да се окопити.

Сега всички сме седнали по долните легла. Акшай и баща му седят до мен, а Минакши, майка й и жената с бебето — срещу нас. Бебето отново се изнервя и заплаква. Майката се опитва да го успокои, но то плаче все по-силно.

— Дай му да суче — нарежда й дакойтът с дрезгав глас. Майката е притеснена. Вдига блузата си и вместо само едната си гърда, открива и двете. Дакойтът се ухилва озъбено и прави жест с ръка, все едно я стисва за гърдата. Жената изпищява и бързо я покрива. Мъжът се изсмива. Този път не усещам никаква тръпка. Насочен към главата пистолет приковава вниманието по-добре от разголени гърди.

След като вече всички гледаме право в дакойта, той преминава на въпроса. С лявата си ръка подава напред кафява мешка, а с дясната продължава да държи пистолета.

— Добре, сега искам да ми дадете всичките си ценности. Сложете ги в сака. Искам мъжете да ми дадат портфейлите си, часовниците си и всички пари в брой от джобовете си. Жените да ми дадат чантите си, гривните и златните си верижки. Ако някой не спази нареждането, ще го застрелям на място.

При тези думи майката на Минакши и младата майка изпищяват в един глас. Чуваме викове и от другия край вагона. Явно партньорът на нашия дакойт издава аналогични заповеди на пътниците в неговото купе.

Крадецът подава отворената мешка на всеки от нас. Започва от майката с детето. Тя с ужасено лице взема кафявата си кожена чанта, за да извади отвътре залъгалката и шишето мляко, след което я пуска в сака. Бебето, чието кърмене е било прекъснато за секунда, се разплаква. Минакши изглежда зашеметена. Тя сваля златната си гривна, но тъкмо когато посяга да я пусне в мешката, дакойтът пуска торбата и я хваща за ръката.

— Ти си много по-красива от една гривна, сладурче — процежда той, докато Минакши отчаяно се опитва да се измъкне от менгемето на лапата му. Дакойтът я пуска и се пресяга към камиза. Хваща ризата й, тя се дръпва назад и блузата почти се скъсва на две, излагайки на показ сутиена й. Всички гледаме, ужасени. Бащата на Минакши не може да понася повече това.

— Копеле! — изкрещява той и посяга да удари дакойта, но онзи има рефлекси като на пантера. Той пуска ризата на Минакши и удря баща й с дръжката на пистолета. На челото на бизнесмена зейва дълбока рана, от която бликва кръв. Майката на Минакши отново се разпищява.

— Млъквай — изръмжава дакойтът, — или ще ви избия всичките.

Тези думи имат отрезвяващ ефект върху всички ни и ние замръзваме на място. В гърлото ми засяда буца от страх и ръцете ми изстиват. Чувам тежкото дишане на всички. Минакши тихичко хлипа. Майка й пуска гривните и чантата си в мешката, баща й дава часовника и портфейла си с треперещи пръсти, а Акшай пита дали да сложи вътре комикса „Арчи“. Това вбесява дакойта.

— Ти на майтап ли ме вземаш? — изсъсква той и зашлевява момчето. Акшай изстенва от болка и притиска бузата си. По някаква причина този епизод ми се вижда страшно смешен, нещо като комична прелюдия към филм на ужасите. Дакойтът ми се скарва.

— На какво се хилиш? Ти какво имаш? — крясва той.

Аз вадя останалите ми банкноти и монети от предния си джоб и ги пускам в мешката, като си оставям само щастливата монета от една рупия. Започвам да разкопчавам часовника си, но дакойтът го поглежда и казва:

— Този е менте, не го искам.

Изглежда доволен от плячката си от нашето купе и понечва да си тръгне, когато Акшай извиква:

— Чакайте, забравихте нещо.

Гледам ситуацията като на забавен кадър. Дакойтът се обръща. Акшай ме посочва с пръст и казва:

— Това момче има петдесет хиляди рупии!

Казва го тихо, но аз имам чувството, че целият влак е чул.

Дакойтът го изглежда заплашително.

— Това да не е поредната шега?

— Н-не — заеква Акшай, — кълна се.

Дакойтът поглежда под леглото ми.

— Да не са в този кафяв куфар?

— Не, скрити са под бельото му, в един кафяв плик — самодоволно пояснява Акшай.

— Аха! — възкликва дакойтът.

Треперя — не знам дали от страх, или от гняв. Дакойтът се приближава към мен.

— Ще ми дадеш ли парите тихо и кротко, или да те съблека пред всички?

— Не! Парите са си мои! — изкрещявам аз и инстинктивно прикривам слабините си като футболист преди свободен удар. — Изработил съм си ги. Няма да ви ги дам. Дори името ви не знам.

Дакойтът се изсмива пресипнало.

— Не знаеш ли какво правят дакойтите? Вземаме пари, които не са наши, от хора, които дори не ни знаят името. Сега ще ми дадеш ли пакета, или да ти смъкна панталоните и сам да си го взема? — заплашва той, като размахва пистолета пред лицето ми.

Като победен воин, аз се предавам пред силата на оръжието. Бавно пъхам ръка под колана на панталона си и изваждам кафявия плик, лепнещ от пот и миришещ на унижение. Дакойтът го грабва от ръката ми и го отваря. Подсвирва при вида на новичките банкноти от по хиляда рупии.

— Откъде, по дяволите, имаш толкова пари? — пита той. — Сигурно си ги откраднал. Но какво ми пука на мен. — И ги пуска в чантата. — Никой да не мърда, докато не свърша с другите във вагона.

Аз стоя вцепенен и гледам как мечтите ми за петдесет милиона ми се изплъзват, захвърлени в кафява мешка от зебло, подскачащи вътре заедно с гривни и портфейли, собственост на средната класа.

Дакойтът е минал към следващото купе, но никой от нас не смее да дръпне аварийното въженце. Оставаме си заковани по местата, като оплаквачи на погребение. Той се връща след десет минути, метнал завързаната мешка на гръб, с пистолета в дясната ръка. Поглежда ме и се ухилва, като уличен побойник, отмъкнал играчката на някое дете. После хвърля поглед на Минакши. Тя се е покрила отпред с чунито си, но белият й сутиен прозира през ефирната тъкан. Той млясва с устни.

Партньорът на дакойта изкрещява:

— Аз съм готов, а ти?

— Да — отвръща дакойтът. Влакът внезапно започва да забавя ход.

— Побързай! — И другият дакойт скача от влака.

— Идвам след секунда. Дръж сака.

Дакойтът мята през вратата сака — и мечтите ми за петдесет милиона. Тъкмо да скочи и той, но в последния момент размисля. Връща се в нашето купе.

— Бързо, дай целувка за сбогом — нарежда той на Минакши, като размахва пистолета пред лицето й. Минакши ужасена се свива на седалката си.

— Не искаш да ме целунеш, а? Добре, тогава ми дай чунито си. Да ти видя гърдите — заповядва той. Държи пистолета с две ръце и ръмжи на Минакши. — Последно предупреждение. Бързо, покажи малко плът или ще ти гръмна главата, преди да си тръгна. — Бащата на Минакши затваря очи. Майка й припада.

Със сълзи и ридания, Минакши започва да разгръща чунито си. Отдолу ще се покаже само парче бял плат. С две презрамки и две чашки.

Аз обаче не виждам всичко това. Виждам висока жена с развети коси. Вятърът бучи зад нея и разрошва черната й коса пред лицето. Носи бяло сари, чийто тънък плат се вее и трепти като хвърчило. Държи бебе в ръцете си. Към нея се приближава мъж с дълга коса и гъсти мустаци, облечен в черни панталони и бяла риза. Насочва пистолет срещу нея и се ухилва. „Разтвори сарито си“, излайва той. Жената започва да плаче. Проблясва мълния. Вдига се прах. Носят се листа. Бебето внезапно скача от скута на майка си и се хвърля срещу мъжа, забивайки нокти в лицето му. Мъжът изкрещява и дръпва бебето, но то отново се мята върху лицето му. Мъжът и бебето се затъркулват по земята, а жената в бялото сари плаче някъде отзад. Мъжът извива ръката си и насочва пистолета срещу лицето на бебето, но бебето днес е надарено със свръхчовешки сили. С малките си пръстчета то хваща пистолета за дулото и го обръща в обратна посока. Мъжът и бебето отново се сборичкват, като се мятат наляво-надясно по земята. Вкопчени са в смъртоносна хватка. От време на време мъжът взема надмощие, друг път изглед, да, сякаш бебето ще го надвие. Най-после мъжът успява да освободи ръката си, с която държи пистолета. Пръстите му се свиват около спусъка. Гърдите на бебето са точно пред дулото. Мъжът понечва да натисне спусъка, но в последния момент бебето успява да отклони пистолета от себе си и да го насочи към гърдите на мъжа. Чува се оглушителен взрив и мъжът полита назад, като ударен от мощна вълна. На бялата му риза избива алено петно.

— О, боже! — чувам гласа на Акшай, подобно на ехо в пещера. Дакойтът лежи на пода, на сантиметри от вратата, а аз държа пистолет в ръката си, от който се издига лек дим. Влакът отново започва да набира скорост.

Все още не разбирам докрай какво е станало. Когато те събудят така рязко по средата на съня ти, на мозъка му трябва известно време да се окопити. Но ако държиш димящ пистолет в ръка и в краката ти лежи мъртвец, няма много за разбиране. Ризата на дакойта е пропита с кръв, петното не спира да потъмнява и да се разширява. Не е както го показват по филмите, където куршумът прави малко червено петънце и то си остава такова, докато не откарат тялото с линейката. Не. Отначало дори не избива кръв. Тя се появява постепенно. Първо има малка червена точица, не по-голяма от главата на кабарче, после става с размера на монета, после се уголемява до чиния и продължава да расте, докато струйката не се превърне в шуртяща струя. Започвам да се задъхвам; цялото купе ей сега ще се удави в червената река. Тогава бащата на Акшай силно ме разтърсва за раменете.

— Ела на себе си, ти казвам! — изкрещява той и червената пелена се вдига.

Сядам на леглото си, заобиколен от тълпа от хора. Като че ли целият вагон се е събрал да разбере какво става. Мъже, жени и деца извиват шии да надзърнат. Виждат мъртъв дакойт, чието име никой не знае, да лежи на пода с тъмночервена кръпка на бялата си риза; виждат един баща с рана на челото; ужасена майка, чиито гърди са изцедени до капка от изгладнялото бебе; брат, който вече никога няма да чете комикса „Арчи“ във влака; сестра, която ще сънува кошмари до края на живота си. И едно улично момче, което за кратко имаше малко пари, но повече никога няма да си мечтае за средната класа.

Жълтата светлина в купето изглежда необичайно силна. Аз мигам и държа немощно пистолета в ръцете си. Той е малък и компактен, със сребрист корпус и черна дръжка. Има изписани букви „Колт“ и рисунка на скачащ кон под надписа. Обръщам го. От другата страна пише „Олекотен“, но на мен ми се струва абсурдно тежък. На пистолета има гравирани някакви букви и числа, които са избледнели. Успявам да разчета „Conn USA“ и „DR 24691“.

Минакши ме поглежда крадешком. Гледа ме така, както Салим гледа филмовите звезди. Знам, че в този миг е влюбена в мен. Ако сега й предложа да се оженим, тя ще се съгласи. С радост ще ми роди деца. Дори и без петдесетте хиляди. Но аз не отвръщам на погледите й, защото вече нищо не е същото. Гледам само пистолета в ръцете си и лицето на мъртвия дакойт, чието име не знам.

Можеше да умре по хиляди начини. Да бъде застрелян от полицията сред пълен с хора пазар. Да бъде заклан от съперническа банда, докато сърба чай до някоя крайпътна будка. Да умре в болница от холера, рак или СПИН. Но не, той не умря по никой от тези начини. Умря от куршум, изстрелян от мен. А аз дори не знаех името му.

Пътуването с влак е пътуване към нови възможности. Но в дупката в сърцето определено има нещо крайно и окончателно. Мъртвото тяло повече не пътува. Може би до гроба, но със сигурност няма да се срещне с нови амбулантни търговци и кондуктори. Аз обаче вероятно ще срещна не само тях, но и полицията. Как ли ще се отнесат към мен? Като към герой, защитил скромността на едно момиче и избавил света от прочут дакойт, или като към хладнокръвен убиец застрелял човек, без дори да знае името му? Знам едно: не мога да си позволя да рискувам да разбера. В съзнанието ми като мълния проблясват думите на полковник Тейлър; „ОСИП. Объркай следите си, изгуби преследвача си“. Знам какво точно трябва да направя.

Точно преди влакът да спре на следващата гара, където без съмнение ще ме чака орда полицаи, аз скачам от влака, все още с пистолета в ръката ми. Притичвам през релсите и се мятам в друг влак, който тъкмо потегля. Не сядам в някой вагон, а стоя на вратата. Когато влакът минава по мост, мятам пистолета в черните води на реката. Влакът спира на следващата гара и аз скачам и търся влак за другаде. Правя това цяла нощ, от гара на гара, от влак на влак.

Градовете преминават като в мъгла. Не знам дали пътувам на север или на юг, на изток или на запад. Не знам дори имената на влаковете. Само ги сменям. Единственото, което знам със сигурност, е, че не мога да отида в Мумбай. Акшай може да е казал на полицията за Салим и да ме арестуват в Гхаткопар. Не искам и да сляза на някоя тъмна, безлюдна гара и да привлека ненужно внимание. Чакам гара с много светлини, звуци и хора.

В девет сутринта влакът, с който пътувам, спира на шумен, претъпкан перон. Аз скачам, облечен в бялата си риза сто процента памук, която е скъсана и с три липсващи копчета, дънки „Ливайс“, целите в сажди и мръсотия, и фалшив електронен часовник. Този град изглежда подходящо място да се покрия за известно време. Виждам голяма жълта табела в края на перона. На нея с големи черни букви пише: „АГРА. Надморска височина: 169 метра“.

Смита е прикрила уста с ръка.

— О, боже — казва тя, — и ти толкова години живееш с мисълта, че си убил човек?

— Двама — поправям я аз, — не забравяй как блъснах Шантарам.

— Но случилото се във влака е нещастен случай. Можеш дори да твърдиш, че е било самозащита. Така или иначе, първо ще разбера дали изобщо е започнало следствие за убийството. Не мисля, че другите пътници са искали да те предадат. В края на краищата, ти си ги спасил. А между другото, какво стана с това момиче, Минакши? Виждал ли си я след това?

— Не, никога. Нека сега се върнем на шоуто.

В студиото светлините отново стават приглушени.

Прем Кумар се обръща към мен.

— Преминаваме към въпрос номер седем за двеста хиляди рупии. Готов ли сте?

— Готов съм.

— Добре. Ето го и въпрос номер седем: Кой е изобретил револвера? А) Самюел Колт, Б) Брус Браунинг, В) Дан Уесън или Г) Джеймс Револвер?

Започва музикалният сигнал. Аз потъвам в дълбок размисъл.

— Чували ли сте някое от тези имена? — пита Прем.

— Едно от тях ми звучи познато.

— Искате ли да се откажете, или ще рискувате?

— Мисля, че ще рискувам.

— Помислете си добре. Можете да загубите стоте хиляди рупии, които спечелихте до момента.

— Нямам какво да губя. Готов съм да играя.

— Добре. Какъв е окончателният ви отговор?

— „А“, Колт.

— Абсолютно, стопроцентово ли сте сигурен?

— Да, сигурен съм.

Чува се барабанно кресчендо. Светва правилният отговор.

— Абсолютно, сто процента вярно! Револверът е изобретен от Самюел Колт през 1835 г. Току-що удвоихте печалбата си на двеста хиляди рупии!

Не мога да повярвам. Върнах си петдесетте хиляди рупии с трикратна лихва. Благодарение на един мургав дакойт, чието име така и не разбрах.

От публиката се чуват ахкания и възклицания. Музикалният сигнал се повтаря, но единственият звук, който ехти в ушите ми, е неумолимото тракане на влака, пътуващ от Делхи за Мумбай, с прекачване в Агра.

Неочаквано Прем Кумар скача от стола си, за да ми стисне ръката, но тя е увиснала и безчувствена. Когато ви изненадат по средата на телевизионно шоу, на мозъка му е нужно малко време да се окопити.

[1] Марвар или Джодхпур — област в югозападния щат Раджастан. — Бел.прев. ↑

[2] Женско облекло, комбинация от дълга риза и широки панталони. — Бел.прев. ↑

[3] Тънък шал, с който някои жени покриват главата и раменете си. — Бел.прев. ↑

[4] Малки хлебчета — Бел.прев. ↑

[5] Десерт от тестени топчета със сладък сироп — Бел.прев. ↑

[6] Индийски сладкиш — Бел.ред. ↑

[7] Вид сиропиран сладкиш — Бел.ред. ↑

Разказът на войника
500 000

Предупредителната сирена за въздушна опасност се включва с точността на часовник всяка вечер в осем и трийсет и предизвиква трескаво движение в чаула. Обитателите следват инструкциите, предавани по високоговорителя през цялата изминала седмица в очакване на нападение. Изключете всички светлини и електроуреди, спрете газта, затворете дома си и в колона се отправете към скривалището.

Скривалището се намира под сградата на училището. Представлява голяма, правоъгълна зала с приглушена светлина. Има избледнял, прашен червен килим на пода и единствената мебелировка се състои от два клатещи се стола и стара метална маса, на която има поставен четиринайсетинчов телевизор. В скривалището е горещо, задушно и клаустрофобично, но то е нашата защита, затова няма какво да се оплакваме. Въпреки че се носят слухове, че в скривалището в Пали Хил има трийсет и две инчов телевизор, възглавнички „Дънлопило“ и климатик.

Всички се събират пред телевизора, който е настроен на новинарския канал. Оглеждам се наоколо. Почти целият чаул се е събрал тук. Семейство Гокхал, семейство Нен, семейство Бапат, господин Уагъл, господин Кулкарни, госпожа Дамле, господин Ширке, госпожа Барве… Липсват само господин Рамакришна, администраторът. Сигурно е зает да брои квитанциите за наема и да поправя фасонки, течащи кранове, счупени парапети.

Първо дават рекламите. Тази война се спонсорира от паста за зъби „Майка Индия“ и чай „Джоли“. Следва обръщение на министър-председателя. Войната е спечелена от индийските сили, казва той сериозно, и е въпрос на дни, преди врагът окончателно да се предаде. Ще водим тази война докрай, казва той с емоционален тон. Тя ще унищожи тероризма. И глада. И бедността. Дарявайте щедро на Войнишкия фонд, настоява той.

След речта на министър-председателя по телевизията се появява млада актриса, която повтаря същите неща, но в артистичен стил. Жените се заплесват по актрисата. Колко млада изглеждала, колко била красива. Как ли успява да поддържа кожата си толкова мека? Какъв ли сапун използва? Толкова е нежна. Не й трябва да използва кремове.

Мъжете са разгневени. Тези копелета ни докараха достатъчно неприятности, казват. Стига толкова. Този път трябва окончателно да разбием Пакистан.

Господин Уагъл е военният спец на чаула. Като университетски преподавател, той е най-образованият човек тук. Пакистан има ракети и атомни бомби, осведомява ни той. Затова сме в скривалището — за да се защитим от радиацията. Но срещу атомните бомби няма истински защити. Когато бомбата падне, водата ще се превърне във въздух. Въздухът ще стане на огън. Слънцето ще изчезне. В небето ще се вдигне огромна гъба. И всички ще умрем, заключава тържествено той.

Само че е трудно да си представиш смъртта, когато си на дванайсет като мен и Путул, или на десет, като Салим и Дхянеш, и това е първата ти война. Изпълнени сме с въодушевление и любопитство. Залепили сме се пред телевизора, омагьосани от картините от войната.

Не знаем и не се интересуваме от радиацията. Занимаят ни далеч по-интересни неща:

Колко шум вдига атомната бомба?

Можем ли да видим самолетите, които прелитат над къщите?

Ще прилича ли на Дивали?

Не би ли било хубаво, ако до чаула падне ракета?

Това е третата нощ от войната. Животът в скривалището влиза в нормално русло. Жените са започнали да носят в скривалището зеленчуци и плетивата си. Сядат на групичка, режат домати и картофи, плетат пуловери, чистят леща, подбират здравите листа от спанака и кориандъра, обменят последни клюки. Знаете ли, че госпожа Госвами си купила нов двайсет и пет инчов телевизор? Бог знае откъде взема толкова пари съпругът й! Изглежда, господин Бапат и жена му здравата са се скарали завчера. Сигурно целият квартал е чул разправията им! Четохте ли последния брой на „Старбърст“? Казват, че Арман Али може би е гей!

Мъжете съсредоточено слушат новините и обсъждат последните слухове и догадки. Вярно ли е, че ще обявят кризисно положение? Казват, че Патханкот е напълно разрушен от бомбардировки. Загинали са много цивилни. Мехта има достоверна информация, направо от министерството, че бензинът ще започне да се продава с купони. Лукът и доматите на практика са изчезнали от пазара. Добре е да се запасим с мляко.

Ние, децата, си имаме наша си банда. Тичаме из огромната зала, викаме и крещим, падаме един върху друг, за ужас на жените. Играем на „Види ми се, види“, докато ни омръзне После Путул измисля нова игра. Името й е особено подходящо за случая — „Война и мир“. Правилата са съвсем прости. Разделяме се на два отбора, единият воден от индийски генерал, а другия — от пакистански. Двата отбора се гонят. Всеки хванат е военнопленник и може да бъде освободен само в замяна на пленник на противниковия отбор. Залавянето на генерала се брои за двама военнопленници. Играта печели отборът с най-много военнопленници. Има само един проблем: никой не иска да бъде пакистанският генерал. Накрая хващат Салим. „Ти си мюсюлманин — казват му, — значи, ставаш пакистанец“. Салим отначало се противи, но е подкупен с обещание за две пакетчета дъвки. Включвам се в отбора на Салим и разбиваме индийците.

След като изиграваме всички игри, се събираме в ъгъла, задъхани от умора, и започваме да обсъждаме войната.

— Харесва ми тази война — казвам аз, — толкова е вълнуваща. И шефката ми, Нилима Кумари, ми даде една седмица почивка заради полицейския час.

— Да — съгласява се Путул, — и училището затвори за седмица.

— Ще ми се да имахме война всеки месец — допълва Дхянеш.

— Стига с тези глупости! — прогърмява мъжки глас зад гърба ни.

Обръщаме се, уплашени, и виждаме един стар сикх с патерици. Той е висок и слаб, с извити мустаци на загрубялото лице. Носи маслиненозелен тюрбан, който отива на военната му униформа с множество джобове и широк колан. Гледа ни строго и обвинително вдига пръст.

— Как смеете да говорите така за войната! Тя е нещо много сериозно. Умират хора.

Едва тогава забелязваме, че е само с един крак.

Научаваме, че това е ланс найк[1] от запаса Балвант Сингх. Че наскоро се е нанесъл в чаула, живее сам и е изгубил крака си в битка.

След като ни се накарва, Балвант Сингх закуцуква напред и сяда на стола точно пред телевизора.

Излъчват картини от войната. Екранът е облят в зеленикава светлина. Виждаме заредена ракетна установка. Един войник натиска копчето и ракетата се изстрелва с огнен взрив. След половин минута виждаме зелено-жълто припламване в далечината и звук от експлозия. „Ударихме точно в целта“, обявява един офицер, застанал до установката. Ухилва се. Зъбите му изглеждат неестествено зелени. След десет секунди изстрелват следваща ракета. Репортерът се обръща към камерата и казва: „Това е нашият ексклузивен репортаж на живо от войната в Раджастан. Аз съм Сунил Вияс от «Стар Нюз», заедно с Пета дивизия, а сега нека се върнем в студиото.“ Не ни се казва каква е била целта, дали са я ударили, колко души са загинали и колко са оцелели. На екрана се появява известен певец и пламенно запява патриотични песни.

Ланс найк от запаса Балвант Сингх се надига от мястото си.

— Това не е истинска война — казва той с отвращение, — а някакъв майтап. Показват ви сапунена опера.

На господин Уагъл не му е забавно.

— Какво тогава е истинска война? — пита той.

Балвант поглежда Уагъл с презрителния поглед на войник към цивилен.

— Истинската война е нещо много по-различно от забава за децата. В истинската война има кръв и храброст. Мъртви тела, отрязани от щиковете на врага ръце и откъснати от шрапнели крака.

— Вие в коя война сте се били? — интересува се господин Уагъл.

— В последната истинска война, тази от 1971-ва гордо отвръща Балвант Сингх.

— Защо тогава не ни разкажете какво е усещането от истинската война? — подканва го госпожа Дамле.

— Да, разкажи ни, чичо — вдигаме врява и ние.

Балвант Сингх сяда.

— Искате да знаете какво е усещането от истинската война ли? Е, добре, тогава ще ви разкажа моята история. За четиринайсетте славни дни, когато извоювахме великата си победа над Пакистан.

Скупчваме се около стария войник като деца, насядали с широко отворени очи около дядо си.

Балвант Сингх заговаря. Очите му добиват онзи унесен поглед, както когато хората говорят за отдавна минали неща.

— Ще ви отведа в далечната 1971-ва година. В най-съдбовното време в историята на индийския народ.

В скривалището се възцарява тишина. Господин Уагъл намалява звука на телевизора. Никой не възразява. Преразказът на репортажа „на живо“ по телевизията не може и да се сравнява с разказа на един истински войник.

— Последната истинска война започна на трети декември 1971 г. Спомням си добре датата, защото на същия ден, когато обявиха войната, аз получих писмо от Патханкот, от любимата си съпруга, с което ми съобщаваше, че е родила момче, първото ни дете. „Ти не си с мен — пишеше жена ми, — но аз знам, че се биеш за родината ни и това изпълва сърцето ми с гордост и радост. Ще се моля за живота ти и заедно със сина ти ще очакваме победното ти завръщане.“

Разплаках се, когато го прочетох, но това бяха сълзи на щастие. Не плачех, защото бях далеч от семейството си в такъв момент. Бях щастлив, че отивам на бой с благословията на жена си и изпълнен със сили от появата на новородения си син.

— Как нарекохте сина си? — пита госпожа Дамле.

— Още преди раждането бяхме решили, че ако е момиче, се казва Дурга, а ако е момче — Шер Сингх. Така че го кръстихме Шер Сингх.

— Как започна войната? — пита господин Ширке.

— Вечерта на трети декември имаше новолуние. Под прикритието на мрака, малодушният ни враг започна масирани удари по редица от нашите военновъздушни бази в западния сектор — Шринагар, Авантипур, Патханкот, Утарлай, Джодхпур, Амбала, Агра — всички бяха тежко обстрелвани. Ударите бяха последвани от масирана атака срещу стратегическия сектор Чхамб на север.

— Къде бяхте разпределен вие, когато избухна войната? — интересува се господин Уагъл.

— Точно там, в Чхамб, в Тринайсета пехотна дивизия. Аз принадлежа към полка на сикхите и моят батальон — 35-ти Сикхски батальон — беше пратен в Чхамб в рамките на една бригада. Трябва да разберете защо пакистанците ни атакуваха в Чхамб. Чхамб не е просто село на западния бряг на река Мунавар Тави. То е и живата връзка с Акхнор и Джауриян. Превземеха ли Чхамб, щяха да станат заплаха за целия щат.

Затова тази нощ пакистанците започнаха нападение срещу нас на три фронта. Дойдоха с тежката артилерия. Оръдия и минохвъргачки. Огънят беше толкова усилен, че само за няколко часа почти всичките ни укрития бяха лошо повредени и три от граничните ни патрули — заловени.

Аз командвах един преден пост с трима мъже, когато започна нападението. Постът ми беше атакуван от врага с многократно превъзхождаща ни сила. Сигурно помните, че имахме само три батальона от другата страна на Мунавар Гави, които посрещнаха дивизията на пакистанската пехота, 23-та Пехотна дивизия, с бронирана бригада, около сто и Петдесет танка и деветдесет артилерийски полка. Пакистанците имаха повече артилерия в Чхамб, отколкото по целия Източен фронт.

Тримата мъже под мое ръководство тогава бяха Суквиндер Сингх от Патяла, Раджешвар от Хошиярпур и Карнаил Сингх от Лудхяна. Карнаил беше най-добрият от всичките, висок, мускулест мъжага с гръмовит глас и заразителна усмивка. Нямаше страх нито от войната, нито от смъртта, само от едно нещо, дето не му даваше мира.

— От какво се страхуваше? — пита господин Кулкарни.

— Да не го заровят. Бяхме чували, че ако намерят тялото на мъртъв индийски войник, пакистанците не го връщат. Вместо това нарочно го заравят според мюсюлманските традиции, дори войникът да е индуист. Карнаил беше богобоязлив и религиозен човек и се ужасяваше, че ако загине в бой, тялото му може да бъде заровено на два метра под земята, вместо да бъде кремирано. „Обещайте ми, сахиб — рече ми той седмица преди началото на войната, — че ако загина, ще се погрижите да ме кремират, както е редно. Иначе душата ми няма да намери покой и аз ще бродя в подземния свят цели трийсет и шест хиляди години.“ Опитах се да го успокоя, като му казах, че няма да загине, но той беше непреклонен. Затова, просто за да го усмиря, му казах: „Добре, Карнаил, обещавам, че ако загинеш, ще се погрижа да бъдеш кремиран с всички индуистки ритуали.“

И така, през нощта на трети декември ние се намирахме в едно предно укрепление — Карнаил, Сукхвиндер, Раджешвар и аз, когато обстрелът започна…

Путул го прекъсва:

— Чичо, а там имахте ли телевизор, като тук?

Войникът се разсмива.

— Не, синко. Не беше толкова луксозно. Нямахме нито килим, нито телевизор. Укреплението ни беше малко и претъпкано. Вътре можеха да влязат само четирима души, и то пълзешком. Беше пълно с комари, а понякога ни навестяваха и змии.

Гласът на Балвант става по-сериозен.

— Не знам дали някой от вас е запознат с топографията на Чхамб. Областта е равнинна, но е прочута със сивите камъни и сарканда — буйна трева, толкова висока и гъста, че в нея може да се скрие танк. Точно оттам дойде врагът под прикритието на нощта. Преди да се усетим, отляво и отдясно имаше разположени минохвъргачки. Беше непрогледен мрак и аз нищо не можех да видя. Върху укритието ни падна граната, но успяхме да се измъкнем, преди да избухне. Когато излязохме от укритието, на всяка крачка ни посрещаха автоматични откоси от лека картечница. Започнахме тихо да се придвижваме, като вървяхме в права линия и се опитвахме да определим откъде идва огънят. Добре напредвахме и почти бяхме стигнали пакистанското укритие, където се намираше картечницата, когато точно зад гърба ми избухна оръдеен снаряд. Докато се опомня, Сукхвиндер и Раджешвар бяха мъртви, а Карнаил кървеше от нараняване от шрапнел в стомаха. Само аз се разминах с повърхностни наранявания. Бързо информирах командира на ротата за ранените. Казах му още, че във вражеското укрепление има разположена лека картечница, която бълва смъртоносен огън, и че ако не бъде спряна, ще нанесе сериозни щети на ротата. Командирът ми каза, че не може да жертва още един отряд и ме помоли някак си да я неутрализирам.

„Тръгвам към укреплението на врага — казах аз на Карнаил, — ти ме прикривай.“ Но Карнаил ми препречи пътя. „Това е самоубийствена мисия, сахиб“, каза той. „Знам, Карнаил — отвърнах аз, — но все някой трябва да го свърши.“ „Тогава нека аз го направя — настоя Карнаил. — Доброволец съм за мисията по неутрализиране на вражеската картечница. Вие имате жена сахиб, а и Бог току-що ви благослови със син. Аз си нямам семейство. Никого не съм оставил. Никой не ме очаква. Може би вече умирам от раната си. Нека отида и направя нещо в името на родината си. Но вие не забравяйте обещанието си, сахиб.“ И преди да успея да кажа и дума, той грабна пушката от ръката ми и се втурна напред. „Бхарат мата ки джай“[2], извика той и започна да стреля срещу вражеското укритие, уби трима войници с щика си и накара картечницата да замлъкне. Но застанал с пушка в ръце, той получи още един фатален куршум в гърдите и падна на земята там, пред очите ми, без да изпуска оръжието.

В укритието ни се възцари гробовна тишина, докато всички си представяме трагичната батална сцена. Звуците от пушечните и оръдейни изстрели сякаш отекват в скривалището. Балвант продължава.

— Останах прикован на това място близо два часа. Бях получил нареждане да се върна при ротата, но в ушите ми звънтеше обещанието, което бях дал на Карнаил. Сега тялото му лежеше на вражеска територия, а си нямах ни най-малка представа колко още пакистански войници има наоколо. В моя отсек бях останал само аз.

В три през нощта огънят спря напълно и настъпи смъртна тишина. Близките дървета зашумяха от внезапен повей на вятъра. Започнах да се приближавам към пакистанското укрепление, на не повече от седемдесет метра. Изведнъж пред себе си чух приглушен звук от стъпки. Напрегнах се да чуя, въпреки че в ушите ми биеше собственото ми сърце, и вдигнах пушката. Заредих я, готов да стрелям, но се надявах да не се наложи. Проблясването на изстрел в тъмнината щеше да издаде местоположението ми на врага. Опитах се да потисна даже собственото си дишане. По гърба ми пропълзя нещо тънко и хлъзгаво. Приличаше на змия. Изпитах отчаян порив да се отърся от нея, но страхът да не предупреди врага ме накара да затворя очи и само да се надявам да не ме ухапе. Като че ли след цяла вечност тя се плъзна надолу по крака ми и аз въздъхнах с облекчение. Гърбът ми беше плувнал в пот, а ръцете ме боляха. Пушката тежеше като олово. Отново се чуха приближаващите се стъпки. Взрях се в мрака, опитвайки се да различа очертанията на врага, но нищо не виждах. Знаех, че смъртта дебне наблизо. Щях или да убия, или да бъда убит. Чу се пукане на клонка и дори долових тихо дишане. Беше агонизиращо чакане. Трескаво мислех дали да стрелям, или да изчакам противника да направи първата крачка. Изведнъж видях припламване на кибритена клечка и във въздуха, на не повече от десет крачки пред мен се очерта тилът на една глава, принадлежаща сякаш на безплътен дух. Моментално изскочих от тревата и се втурнах с щика напред. Беше пакистански войник, готвещ се да се изпикае. Тъкмо да го поваля, и той се обърна, пусна пушката на земята и започна да моли с притиснати една о друга ръце: „Умолявам те, не ме убивай“. „Колко сте тук?“, попитах го аз. „Не знам. Отделих се от отряда. Точно се опитвах да се върна. Моля те, не ме убивай“, хленчеше той. „Защо да не те убивам — рекох аз, — нали си враг.“ „Но съм и човешко същество, също като теб — каза той. — Кръвта ми е със същия цвят като твоята. Имам жена, която ме чака в Мирпур. И момиченце, което се роди само преди десет дни. Не искам да умра, без дори да съм видял личицето й.“ При тези думи сърцето ми омекна. „И аз имам жена и малък син, чието лице не съм виждал“, казах на вражеския войник и го попитах: „Ти как би постъпил на мое място?“ Той замълча, после несигурно отговори. „Щях да те убия.“ „Виждаш ли, ние сме войници. Трябва да бъдем верни на дълга си. Но ти обещавам едно. Ще се погрижа тялото ти да бъде погребано, както е редно.“ И тогава, без да ми мигне окото, го промуших с щика си през сърцето.

— Ау… ах… — отвратено стисва очи госпожа Дамле.

Господин Ширке също е потресен.

— Не е необходимо да бъдете толкова буквален — казва той, опитвайки се да запуши с ръце ушите на Путул. — При всичките тези убийства и кръв, се страхувам синът ми да не започне да сънува кошмари.

Балвант изсумтява.

— Ха! Войната не е за лигльовци. За младите е добре да разберат какво е. Трябва да знаят, че войната е нещо много сериозно. Умират хора.

— Какво стана след това? — пита господин Уагъл.

— Нищо особено. Стигнах до вражеското укрепление, където до Карнаил лежаха трима мъртви пакистански войници. Вдигнах го и го отнесох на рамене в базата. На другата сутрин го кремирахме. — Очите на Балвант се навлажняват. — Казах на командира за храбрия подвиг на Карнаил и по негова препоръка Карнаил Сингх беше посмъртно удостоен с МВЧ.

— Какво е МВЧ? — пита Дхянеш.

— Маха вир чакра. Едно от най-високите военни отличия в нашата страна — обяснява Балвант.

— А кое е най-високото?

— ПВЧ, Парам вир чакра. То почти винаги се дава посмъртно.

— А вие какво отличие получихте? — пита пак Дхянеш.

На лицето на Балвант се изписва болезнено изражение.

— За тази операция не ми дадоха нищо. Но това не е краят на историята. Тепърва предстои да ви разкажа за битката при моста Мандиала.

Господин Уагъл поглежда часовника си.

— Боже, минава полунощ. Чало, чало, струва ми се, че се събраха достатъчно вълнения за деня. Опасността отмина. Да се връщаме по домовете си.

Ние неохотно се разотиваме.

* * *

На следващия ден отново се озоваваме в скривалището. Днес тук е синът на господин Бапат, Аджай. Явно се е върнал от гостуването при баба си. Голям фукльо е, все се хвали с играчките си, с компютъра си, с кънките си, с безбройните си гаджета. Всички го мразим, но не го показваме. Не искаме да се караме с момче на петнайсет години, което изглежда като на седемнайсет. Днес той носи малко тефтерче. Нарича го „книга за автографи“. Показва някакви завъркулки на другите деца.

— Този е на Амитабх Баччан, този е на Арман Али, този е на Равина, а това е подписът на прочутия батер Сачин Малванкар.

— Ами този? — пита Дхянеш, посочвайки една съвършено неразчитаема драскулка. Аджай се замисля за момент, после смутено отвръща:

— На майка ми. Пробваше химикалката.

Путул също носи нещо, но не книга за автографи. Баща му му е казал, че като не ходи на училище, не значи, че не трябва да учи. Сега всеки ден, докато седи в скривалището, ще трябва да пише съчинения. Темата за днес е „Моята крава“, въпреки че Путул няма крава.

По телевизията военният говорител дава брифинг.

— Въздушните нападения на Пакистан срещу индийските военновъздушни бази в Амбала, Горакхпур и Гвалиор бяха успешно неутрализирани. Индийските сили завзеха Багла и Рахимяр Кхан. Предните бази на Пакистан в Бхавалпур, Сукур и Навабшах са напълно унищожени, а Шакаргарх е под наш контрол. В сектора Чхамб войниците ни са отблъснали масирана пакистанска атака, целяща да превземе моста Мандияла.

Радостта ни е неописуема. Посрещаме новината с бурно аплодиране и ръкостискания.

Балвант седи, както и преди, пред телевизора.

— Значи, пак атакуваха Мандияла — казва той, клатейки глава. — Тези пакистанци никога не се учат от грешките си.

На мен ми изглежда, че Балвант чака някой да го попита за моста Мандияла, но никой не захапва въдицата.

Телевизионната програма продължава с дебат в студио, то. Някакви експерти обсъждат войната. Брадат мъж с очила казва:

— Всички знаем, че Пакистан разполага с близо четиридесет ядрени бойни глави. Само една петнадесеткилотонна атомна бомба над градски район с гъстота на населението около 25 000 души на квадратен километър е достатъчна да убие 250 000 души. Ако екстраполирате тези данни за Мумбай, където…

Господин Уагъл казва:

— Водата ще стане на въздух. Въздухът ще се превърне в огън. В небето ще се вдигне огромна гъба. Всички ще умрем.

Господин Кулкарни изключва телевизора.

— Прекалено потискащо е — казва той. — Защо вместо това не чуем вдъхновяващата история на нашия герой от войната. Балвант джи, вчера споменахте битката за моста Мандияла. Моля ви, разкажете ни за нея.

Балвант се оживява, протяга ръце и вдига ръкави. Почесва кочана на крака си, завърта стола си към останалите и започва.

— Има едно много високо укрепление от другата страна на Мунавар Тави. Наречено Мандияла Север. Там ни атакува врагът през нощта на трети и на четвърти декември, и тъй като нямахме на практика никакви войници, които да удържат този пост, той беше превзет. След това пакистанците започнаха да напредват с танковете и пехотата си към моста Мандияла, където беше разположен нашият 35-и Сикхски полк, заедно с 19-а Пара-командо бригада.

Вече бяхме разбрали, че ключовата цел на 23-а пакистанска дивизия е да завземе моста Мандияла. Тогава щяхме да бъдем принудени да изоставим Чхамб и всичко на запад от Тави. Затова по пладне на четвърти декември вече бяхме започнали да укрепяваме позициите си. 31-ва кавалерия беше подкрепена от един ескадрон на 27-ми брониран полк, а 37-ми Кумаонски беше изпратен от Акхнур за контраатака с цел връщане на Мандияла Север. Трагедията започна, когато командирът на 37-ми Кумаонски беше убит от пакистански артилерийски снаряд, още преди да успее да се присъедини към нас. Батальонът им остана без ръководител и успяха да се доберат до Тави чак предната вечер. Затова бяха пренасочени към източния бряг, с изглед към моста Мандияла. И така, при падането на нощта, моста Мандияла бранеха само 35-и Сикхски и Пара-командо бригадата на 19-и полк, заедно с танковите отряди на 31-ва кавалерия, които държаха Мандияла Юг.

Около три през нощта на пети декември два пакистански батальона — 6-и и 13-и — започнаха свирепа атака през Тави. Дойдоха със своите американски танкове „Патън“ и китайските Т-59, с гърмящи оръдия. Над главите ни свистяха реактивни самолети на Пакистанските военновъздушни сили и пускаха половинтонни бомби по позициите ни. Навсякъде се виждаха горящи автомобили, експлодиращи снаряди и танкове, движещи се към нас като гигантски стоманени насекоми, пълзящи сред високите слонски треви. Обстрелващата ни артилерия беше толкова тежка, че за петдесет минути успя да навлезе докрай в нашите постове. 13-и пакистански батальон се сблъска с нашия 29-и Джат отряд[3] и го помете. Докато напредваха, превзеха пост 303, след като убиха командира. Отбраната беше поверена на 35-и Сикхски, но за съжаление, някои от моите сънародници не изпълниха дълга си и побягнаха пред настъпващата вражеска артилерия. След като превзеха пост 303, пакистанците наредиха на резервите си да се придвижат напред и да осигурят предмостието. Призори целият мост Мандияла беше техен. Изглеждаше така, сякаш само чудо може да ни спаси. Някой ще ми даде ли чаша вода?

Балвант Сингх е изпечен разказвач. Набляга на подходящите думи, прави паузи на подходящите места и моли за чаша вода в най-подходящия момент, точно когато напрежението става непоносимо.

Някой бързо му носи стиропорена чаша с вода. Привеждаме се напред. Балвант отпива и подновява разказа си.

— В този момент към нас се присъедини лично командирът на 368-ма бригада от Акхнур. Когато пристигна, видя сцена на пълна разруха и хаос. Войниците бягаха от бойното поле, за да спасят кожата си. Земята се беше превърнала в осеяна с кратери пустош, покрита с мъртви тела, отломки и горящи останки от нашите танкове. Навсякъде бушуваха пламъци. Водите на Тави бяха почервенели от кръвта на войниците. Беше същински ад. Не като това, което ви показват по телевизията — натискаш копче, изстрелваш ракета, сръбваш чай.

Командирът, който ме познаваше, ме попита: „Балвант Сингх, какво става? Къде изчезнаха половината ни хора?“. А аз му отговорих с натежало сърце: „Съжалявам, че трябва да ви го докладвам, сахиб, но мнозина дезертираха. Не можаха да устоят на превъзхождащите ни вражески сили.“ Бяхме изгубили три танка и много мъже.

Командирът рече: „Ако всички започнем да мислим така, как ще спечелим войната? — После въздъхна. — Смятам, че ситуацията е безнадеждна. Трябва да се оттеглим.“

Аз възразих: Сахиб, девизът на нашия полк е: Нишчи кар апни джет карон[4]. Няма да се предам без бой.

„Такъв трябва да бъде духът ни, Балвант“, потупа ме командирът по рамото и ми нареди да събера останалите мъже. Взводният също беше дезертирал, така че командирът постави мен начело на взвода. Батальонът ни получи задачата незабавно да се придвижи и да си възвърне моста, рота Делта на гурките също беше готова за атака, заедно с каквото беше останало от 31-ва кавалерия.

Първите утринни лъчи изригнаха в артилерийска стрелба и картечен огън. Мостът Мандияла се превърна в ад, в казан от пламъци, сътресения и експлозии. Над главите ни свистяха снайперистки куршуми, картечниците бълваха непрекъснат смъртоносен огън, вражески самолети прелитаха и навсякъде около нас се взривяваха бомби, а ние изскачахме от позициите си с щиковете напред и с бойния вик на сикхите „Боле со нихал, сат сри акал!“[5] нападахме връхлитащите пакистанци войници и в ръкопашен бой пробождахме много от тях до смърт. Дръзките ни действия деморализираха врага. Приливът се обърна в наша полза. Започнахме да изтласкваме врага назад.

В този момент противникът реши да премине река Тави с танкове. Дотогава ги бяха държали от другата страна. В мига, в който успееха да прекосят реката, ние щяхме да бъдем напълно изложени на обстрела им. Жизненоважно бе да ги спрем преди това. Тогава в действие влязоха нашите танкове Т-55 на 31-ва кавалерия и 27-ми брониран полк. Отначало машините даваха добър отпор на яростните вражески атаки, но когато пакистанските танкове „Патън“ тръгнаха по моста, двама от нашите зарязаха танковете си и побягнаха.

Не знам какво ми стана. Втурнах се към един от изоставените танкове, отворих люка и скочих вътре. Знаех доста за танковете, но никога не бях управлявал танк. Въпреки това ми отне само няколко минути да разгадая таблото и скоро задвижих този Т-55. Попаднах под ожесточения огън на противниците, скрити в окопите, затова и се насочих към тях. Мислеха си, че ще се откажа заради упорития им огън, но аз не промених курса и накрая те изскочиха и побягнаха. Един от тях се опита да се покатери в моя танк. Моментално завъртях 100-милиметровото оръдие и го съборих, все едно пропъдих муха от мляко. Междувременно другите ни танкове бяха взели врага на прицел и само след двайсет минути беше останал само един „Патън“. Подгоних го, докато той се опитваше да избяга. Моят танк беше директно ударен от него и се възпламени. Но оръдието му работеше. Продължих да преследвам „Патъна“ и го обстрелях от разстояние петдесет метра. Вражеският танк внезапно спря и тръгна назад, а оръдието му се завъртя като пияно. Най-после спря и танкът избухна в кълбо от пламъци. Свързах се с командира по радиостанцията и докладвах: „Осем вражески танка разрушени. Ситуацията е овладяна.“.

Сега мостът Мандияла беше почти под наш контрол. Врагът се беше разпръснал. Танковете му бяха унищожени, но отделни постове все още оказваха съпротива. Бяха разположили няколко картечни и ракетни установки около моста, които бяха все още активни. И най-важното от всичко, над моста все още се вееше пакистанският флаг. Трябваше да го сваля. Зашеметен от сътресения и окървавен от шрапнели, аз започнах малко по малко да се приближавам към пакистанското укрепление. Навсякъде около себе си виждах трупове по разораната, кална земя. Продължавах да се движа, докато стигнах на десет метра от укреплението, обградено с бодлива тел. Метнах димна граната вътре и трима пакистански войници изхвърчаха, мъртви и окървавени. Остана само един. Вдигнах пушката си, за да го застрелям, и изведнъж видях, е заяла. Вражеският войник също го разбра. Усмихна се, вдигна своята пушка и натисна спусъка. Няколко куршума поразиха крака ми и аз паднах на земята. Той се прицели в сърцето ми и отново натисна спусъка. Аз си казах молитвата й се приготвих да умра. Но вместо оглушителен изстрел, се чу кухо цъкване. Зарядът му беше свършил. „Нарай Такбир, Аллах о Акбар!“, извика той и се втурна срещу мен с оголен щик. Пресрещнах го с вик „Джай Хинд“ и сръчно отбягнах атаката. После му нанесох смъртоносен удар с приклада на моята пушка. Скочих към вражеския флаг, разкъсах го и на негово място вдигнах индийския трикольор. Когато видях знамето ни да се вее над моста Мандияла, това беше най-щастливият миг в живота ми, макар да знаех, че съм изгубил единия си крак.

Балвант Сингх замлъква и ние виждаме, че очите му са плувнали в сълзи.

Почти минута никой не шуква. След това Путул се приближава към Балвант Сингх и му подава тетрадката си.

Войникът изтрива очи.

— Ей, какво е това? Не мога да ти напиша домашното по математика.

— Не искам да ми пишете домашното — казва Путул.

— За какво тогава е тази тетрадка?

— Искам да ми дадете автограф. Вие сте нашият герой.

Всички ръкопляскат.

Дхянеш пак задава предишния си въпрос.

— И какво отличие получихте за тази битка?

Балвант се умълчава, сякаш сме засегнали болно място.

— Никакво. Дадоха две МВЧ и две ПВЧ на 35-и сикхски полк. Трима от другарите ми получиха медали Сена, а в Джауриян вдигнаха паметник. Но на мен не ми дадоха нищо, дори не го отбелязаха в комюникето. Никой не оцени храбростта ми.

Той въздъхва.

— Но това няма значение. Чувствам удовлетворение, когато виждам пламъка над Амар Джьоти, мемориала на Незнайния воин. Знам, че той гори за хора като мен. — И изпадайки във философско настроение, той рецитира един стих на урду[6]: — Невъзвестени идваме на този свят и невъзвестени ще си идем. Но докато сме тук, вършим дела, които даже нашето поколение да не запомни, идното не ще може да забрави.

Всички отново притихват. Внезапно госпожа Дамле запява:

— Саре джахан се ачча Хиндустан хамара…[7]

Скоро всички се присъединяват към патриотичната песен. Не знам какво ни става на нас, децата, но организираме спонтанен марш. Оформяме колона и започваме да маршируваме покрай Балвант Сингх, а десните ни юмруци са стиснати за поздрав към смелия воин.

Това беше нашата война. Той беше нашият герой.

Балвант Сингх е тъй завладян от емоцията, че заплаква.

— Джай Хинд! — извиква той и излиза от стаята, оставяйки ни сами с шумоленето на слонската трева, звука от взривяващите се бомби, острата миризма на барут и зловонието на смъртта.

Господин Уагъл се качва на подиума и обявява:

— Скъпи приятели, имам честта да ви информирам, че утре ще ни посети екип на Войнишкия спомагателен фонд. Любимият ни министър-председател отправи апел към всички индийци да направят щедри дарения за нашите войници, които жертват живота си, за да можем всички ние да живеем свободно и достойно. Надявам се всички вие да бръкнете дълбоко в джобовете си, за да подпомогнем Фонда.

— А войникът сред нас? Не трябва ли да направим нещо, за да помогнем и на него? — провиква се господин Ширке.

Чуват се одобрителни възгласи.

— Да, абсолютно сте прав. Но аз мисля, че най-голямата услуга, която можем да сторим на Балвант джи, е да направим така, че подвигът му от 1971 г. да бъде признат. Ще дадем паметна бележка на хората от Фонда, които утре ще дойдат.

Всички се вълнуваме. Сякаш най-после даваме собствената си лепта във войната.

Идват трима души. Един висок, един нисък и един дебел. И тримата са бивши офицери — високият е от флота, ниският — от пехотата, а дебелият — от военновъздушните сили. Ниският мъж държи дълга реч. Казва ни каква велика работа вършат войниците. Колко велика страна сме. Колко велик е министър–председателят ни. Колко велики сме ние самите. И колко велики трябва да бъдат даренията ни. Пускат една кошничка. Хората слагат пари в нея. Едни дават по пет рупии, други — по десет, някои — по сто. Една от жените пуска вътре златните си гривни. Салим няма никакви пари. Той дава две пакетчета дъвки. Балвант Сингх отсъства. Казал е, че има грип.

После започва разпитът.

— Вие самият били ли сте се във война? — пита Кулкарни офицера от пехотата, пенсиониран полковник.

— Да, разбира се. Участвах в две големи войни, през шейсет и пета и седемдесет и първа.

— И къде служихте през седемдесет и първа?

— В Чхамб, където се състоя може би една от най-големите битки.

— В кой полк?

— Аз съм от пехотата. Във великия Сикхски полк.

— Получихте ли медали от войната през седемдесет и първа?

— Ами, ако става на въпрос, получих Вир Чакра. Това беше голямо отличие.

— За какво получихте този медал?

— За голямата битка при моста Мандияла, в който 35-и сиксхки полк свърши страхотна работа.

— Що за човек сте вие? Получавате медали, а отричате други, без чиято помощ никога нямаше да превземете моста.

— Простете, но не разбирам. За кого говорите?

— Говорим за нашия войник, който е бил герой при Чхамб през 1971-ва и е изгубил единия си крак. Който е трябвало да бъде удостоен с Парам Вир Чакра, но е получил само сълзи. Вижте, полковник сахиб, ние сме цивилни. Не познаваме военните ви правилници и разпоредби, но тук е сторена чудовищна несправедливост. Може ли да проверите дали нещо не може да се направи? Никога не е твърде късно да почетем храбрите войници.

— Къде е този велик човек?

— Тук, в нашия чаул.

— Наистина ли? Прекрасно. Много бих искал да му отдам чест.

И така, ние го придружаваме до стаята на Балвант Сингх. Посочваме му вратата и полковникът влиза. Ние пристъпваме от крак на крак, едва сдържайки се да не надникнем.

Чуваме високи гласове, като при караница. После се чува издрънчаване. След десетина минути полковникът изскача навън, пръхтейки от ярост.

— За този човек ли се оплаквахте, че не е получил ПВЧ? Той е най-големият негодник, когото съм срещал. Да можех, на място щях да му извия свинския врат.

— Как смеете да говорите така за нашия герой от войната? — смъмря го госпожа Дамле.

— Герой от войната ли? Това е най-невероятният виц. Той е един проклет дезертьор. Избяга още при първия знак за неприятности в Чхамб. Казвам ви, той е позор за Сикхския полк. Трябваше да получи четиринайсет години строг тъмничен затвор. Жалко, че делата за дезертьорство имат петгодишна давност, иначе и сега бих го предал на властите.

Ние сме поразени.

— Какво говорите, полковник? Той така подробно ни разказа за подвизите си в Чхамб. Даже е изгубил крака си в бой.

— Пълни лъжи. Нека ви разкажа истинската му история, която е доста жалка. — Полковникът оправя колана си. — Балвант Сингх не беше в добро състояние на ума, когато избухна войната, понеже жена му току-що беше родила първия им син в Патханкот. Отчаяно искаше да бъде със семейството си. Толкова отчаян беше копнежът му, че при първите неразбории в Джаурян, когато пакистанците нападнаха с цялата мощ на артилерията си, той изостави поста си и избяга. Успял да стигне до Патханкот и се скрил във фамилната къща. Сигурно си е мислел, че войната е останала зад гърба му, но войната не го беше оставила. Два дни след пристигането му пакистанските военновъздушни сили бомбардираха въздушната ни база в Патханкот. Не удариха нито един от самолетите ни, но две петстотинкилограмови бомби уцелили една къща в близост до военното летище. Оказа се, че къщата била на Балвант. Жена му и синът му загинали на място при нападението, а той изгубил единия си крак от шрапнел.

— Но… как успя толкова подробно да пресъздаде битката?

Полковникът прави гримаса.

— Не знам какви ви ги е разправял, но за двайсет и шест години е имал доста време да чете за големите битки. Копелето е изпълзяло след толкова години, за да ви прави на глупаци и да печели евтини тръпки с фалшиви истории за геройства. Срещата с него съвсем ми развали настроението. Не беше хубав ден. Довиждане.

Полковникът поклаща глава и си тръгва, придружен от високия и от дебелия. Ние се връщаме в скривалището, за нас не беше хубав ден. Чудим се какво ли прави Балвант Сингх. Тази вечер той не излиза.

Намират го на другата сутрин, в едностайната му квартира в чаула. На прага стоят недокоснати кана с мляко и вестник. Патериците му са подпрени на стената. Дървеното легло е избутано в единия ъгъл. На нощното шкафче има празна чаша с утайка от кафяви чаени листа. Единственият стол е преобърнат в средата на стаята. Балвант виси от вентилатора на тавана, с розова ивица плат, вързана около врата му, с неизменната маслиненозелена униформа и глава, клюмнала върху гърдите. Безжизненото му тяло се поклаща наляво-надясно, а вентилаторът издава слаби скърцащи звуци.

Пристига полицейски джип, с мигащи червени светлини. Полицаите преравят вещите му. Говорят, жестикулират и грубо разпитват съседите. Един фотограф прави снимки със светкавица. Пристига линейка с лекар с бяла престилка. Пред стаята на Балвант се насъбира голяма тълпа.

Изнасят тялото му с носилка, покрита с колосан бял чаршаф. Обитателите на чаула стоят притихнали. Путул, Дхянеш, Салим и аз надничаме неуверено иззад гърбовете им. Гледаме неразбиращо тялото на мъртвеца и кимаме, със страх, тъга и вина, докато мисълта за случилото се като течност се разлива във вцепененото ни съзнание. Това ни беше първата война. И разбрахме. Че войната е много сериозно нещо. Умират хора.

Смита изглежда мрачна и сериозна.

— А вие къде бяхте по време на войната? — питам аз.

— Тук, в Мумбай — отговаря тя и бързо сменя темата. — Да видим следващия въпрос.

Прем Кумар се завърта на стола си и се обръща към мене.

— Господин Томас, вие отговорихте правилно на седем въпроса за двеста хиляди рупии. Нека сега видим дали ще успеете да отговорите на осмия въпрос, за петстотин хиляди рупии. Готов ли сте?

— Готов съм — потвърждавам аз.

— Добре. Въпрос номер осем. Кое е най-високото отличие за храброст, което се дава в Индийските въоръжени сили? Повтарям, кое е най-високото отличие за храброст, което се дава в Индийските въоръжени сили? А) Маха Вир Чакра, Б) Парам Вир Чакра, В) Шауря Чакра или Г) Ашок Чакра?

Започва напрегнатият музикален сигнал. Часовниковият механизъм цъка все по-силно.

Публиката се разшумява. Гледат ме съчувствено, готови да се сбогуват с приятния квартален келнер.

— „Б“, Парам Вир Чакра — отговарям аз.

Прем Кумар повдига вежди.

— Знаете ли отговора, или просто налучквате?

— Знам отговора.

— Абсолютно, стопроцентово ли сте сигурен?

— Да.

Чува се барабанно кресчендо. Светва правилният отговор.

— Абсолютно, сто процента вярно! — крещи Прем Кумар. Публиката е екзалтирана. Чуват се несекващи аплодисменти и викове „Браво!“.

Аз се усмихвам. Прем Кумар — не.

Смита кима с разбиране.

[1] Нисш чин в индийската армия — Бел.прев. ↑

[2] Да живее майка Индия! — Бел.авт. ↑

[3] Джат отряд — отряд, принадлежащ на специфичен пехотен полк в Индийската армия. — Бел.прев. ↑

[4] Бием се, за да победим. — Бел.авт. ↑

[5] Благословени са прославящите, истинен и велик е извечният Бог — сикхски поздрав. — Бел.авт. ↑

[6] Един от официалните езици в Индия, наред с хинди и английски. — Бел.прев. ↑

[7] По-добра от целия свят е нашата Индия. — Бел.прев. ↑

Разрешително да убиваш
1 000 000

Безгрижната разходка по улиците на Мумбай крие множество опасности. Можете неволно да се подхлъзнете на кора от банан и да полетите нанякъде. Можете да настъпите кучешко изпражнение. Можете да бъдете намушкани в гърба от своенравна крава. Или от тълпата като по чудо да изникне и ненадейно да ви прегърне отдавна изгубен приятел, с когото сте избягвали да се срещате.

Това именно се случи с мен на 17 юни, пред хиподрума Махалаксми, когато налетях на Салим Илиази. След пет години раздяла.

Когато преди три месеца пристигнах от Агра в Мумбай, бях решил да не установявам контакт със Салим. Беше труден избор. Той ми липсваше през годините, прекарани със семейство Тейлър, и в теглата ми в Агра, така че да бъдем в един град и да не се виждаме, бе тежко бреме. Но аз бях решен да не го замесвам в плана си да се добера до шоуто.

— Мохамад! — възкликна Салим, щом ме видя. — Какво правиш в Мумбай? Кога пристигна? Къде се губиш толкова години?

Да срещнеш отдавна изгубен приятел сигурно прилича на това отново да хапнеш любимо ястие. Не знаеш как ще реагират вкусовите ти рецептори след толкова време и дали пак ще ти хареса, колкото и преди. След пет дълги години на раздяла, тази среща предизвика смесени емоции. Дали щеше да бъде тъй топла, каквото бе приятелството ни? Щяхме ли още да бъдем толкова честни един към друг?

Отначало не си говорихме много, но седнахме на една пейка наблизо. Не чувахме кряскането на кръжащите над главите ни гларуси. Не обръщахме внимание на хлапетата, играещи футбол на пътя. Не виждахме тълпите богомолци, отиващи към дарга „Хаджи Али“. Само се прегръщахме и плачехме. За времето, което бяхме прекарали заедно, за времето, което бяхме изгубили. После заговорихме за всичко, което се бе случило междувременно. По-точно, Салим говореше, а аз слушах.

Салим се е източил и е станал красавец. На шестнайсет години изглежда като кинозвезда от Боливуд. Трудният живот в този град не го беше опорочил, както мен. Все още обича индийски филми и обожава боливудските звезди (с изключение на Арман Али, очевидно). Продължава всеки петък да ходи в „Хаджи Али“, за да се моли. И най-важното, предсказанието на хироманта е на път да се сбъдне. Той вече не работи като дабавала, да разнася обяд на служители от средната класа в Мумбай, а се е записал в скъпо училище за актьори, където се учи на актьорско майсторство.

— Знаеш ли кой ми плаща за курсовете? — пита той.

— Не.

— Аббас Ризви.

— Известният продуцент с многото хитове?

— Да, същият. Предложи ми ролята на един герой в следващия си филм, който ще се снима след две години, когато ще стана на осемнайсет. Дотогава ще ме обучава.

— Но това е страхотно, Салим! Как стана всичко това?

— Дълга история.

— Не може да е твърде дълга за мен, Салим. Бързо, разказвай отначало!

И така, ето историята на Салим, разказана от собствената му уста.

— След като ти замина тъй бързо, аз останах съвсем сам в чаула. Продължих като дабавала още четири години, събирах и разнасях обяди, но и не спрях да мечтая да стана актьор.

Един ден, докато вземах обяда от съпругата на един клиент на име Мукеш Равал, забелязах, че стените в дома им са украсени с негови снимки с прочути кинозвезди. Попитах госпожа Равал да не би съпругът й да е във филмовата индустрия. Тя отговори, че е търговски служител във фармацевтична компания, но работи допълнително във филми, като начинаещ актьор.

Много се изненадах. Още същия следобед се втурнах в офиса на Мукеш Равал да го питам дали и аз мога да стана начинаещ актьор като него. Той ме изгледа и се разсмя. Каза, че съм твърде млад да стана актьор, но че понякога имат роли за ученици или бездомни деца, за които може би съм бил подходящ. Обеща да ме препоръча на Папу Мастер, който работел с начинаещи артисти, и ме помоли да му дам няколко лъскави снимки с размер двайсет на петнайсет. На самия мен в различни пози. Ако Папу одобри снимките ми, можел да ме избере за някоя малка роля. Мукеш ми каза, че за начинаещите актьори не се изисквали актьорски умения, но трябвало да изглеждам добре в костюм, застрашително в гангстерски дрехи и очарователно в училищна униформа. Настоя да си направя снимките в професионално студио.

Онази нощ не можах да спя. Още на другия ден рано сутринта отидох в едно фотографско студио и попитах за цената на снимките. Фотографът ми изтърси някаква космическа сума, почти равняваща се на месечната ми заплата, аз му казах: „Аре баба, не мога да си позволя такава сума“. Тогава той ме посъветва да си купя един от онези евтини фотоапарати за еднократна употреба и сам да се снимам, а той да ми прояви снимките. Направих, както ми каза. Купих си апарата и помолих няколко случайни минувачи да ме снимат. Седнах на един мотоциклет пред Чърчгейт и се опитах да изглеждам готин като Амитабх Баччан във филма „Мукадар ки Сикандар“. Позирах, възседнал кон на плажа Чоупати, точно като Акшай Кумар в „Кхел“. Застанах пред хотел „Слънце и пясък“, позирайки като Хритхик Рошан в „Кахо на пяр хе“. Хванах празна бутилка „Джони Уокър“ в ръце и се опитах да изглеждам пиян като Шахрукх Хан в „Девдас“. Ухилих се пред Цветния фонтан, както прави Говинда във всичките си филми. Имах вече почти двайсет снимки, но лентата имаше трийсет и шест кадърни трябваше да я изразходвам, преди да я дам за проявяване. Затова реших да снимам интересни сгради и хора. Снимах гара „Виктория“ и Гейтуей ъф Индия, цъкнах едно красиво момиче на Морската алея, улових един старец в Бандра и даже хванах отблизо едно магаре в Колаба. Последната ми снимка беше на мургав мъж на средна възраст, седнал с цигара на една пейка в Махим. Пръстите му бяха обсипани с разноцветни пръстени. Чак след като натиснах бутона, осъзнах кого съм снимал току-що, и замръзнах.

— Какво искаш да кажеш? — прекъсвам го аз. — Някоя звезда ли беше? Да не е бил онази свиня Арман Али?

— Не, Мохамад, беше един човек, когото познаваш толкова добре, колкото и аз. Бабу Пилай, иначе казано, Маман. Човекът, който ни доведе от Делхи и едва не ни ослепи.

— О, боже! — закривам аз уста с ръка. — Позна ли те?

— Да, позна ме. „Ти си Салим, нали? Момчето, което ми избяга. Но този път няма да ми се измъкнеш“, извика той и скочи към мен.

Не губих време да мисля. Обърнах се и побягнах към главната улица. Тъкмо тръгваше един автобусни аз скочих него точно навреме, оставяйки Маман запъхтян на пътя.

Седях си в автобуса и си мислех какъв късмет извадих и познай какво стана.

— Какво?

— Автобусът спря на светофар и вътре нахлуха група хулигани с кърпи на главите, с мечове, копия и тризъбци.

— Божичко! Не ми казвай, че е било буйстваща тълпа?

— Да, тогава осъзнах, че сме попаднали насред местен бунт. Пред нас димяха останки от опожарена кола. Магазините бяха сринати, по паважа се виждаха петна кръв, улицата беше обсипана с камъни, пръчки и отломки. Шофьорът веднага изскочи от автобуса. Умът ми се вцепени от страх. Мислех си, че вече никога няма да видя такава страшна гледка. Чувах звуци, които си мислех, че съм забравил. В ушите ми отекваха писъците на майка ми, виковете на брат ми. Разтреперих се. Нападателите казаха на всички, че мюсюлманска сган била подпалила индуистки къщи и те сега отмъщават. По-късно научих, че всичко е започнало от дребна разпра за някаква чешма в гетото. Но мислите на хората бяха тъй обсебени от омраза, че само няколко часа по-късно горяха автобуси, подпалваха къщи и колеха хора.

„Всички си кажете имената. Индуистите могат да слязат, мюсюлманите да останат“, обявиха главорезите. Пътниците един по един съобщаваха имената си с треперещи гласове. Арвинд. Уша. Джатин. Арун. Васанти. Джагдиш. Нармада. Ганга. Милинд. Автобусът взе да се изпразва. Нападателите остро гледаха всички. Проверяваха жените за следи от червена боя на пътя на косата, задаваха и други въпроси на мъжете, за да установят религията им и дори накараха едно малко момче да си смъкне панталоните. Повдигаше ми се от тази варварска сцена, но и бях изтръпнал на мястото си.

Накрая в автобуса бяхме останали само двама пасажери: аз й един мъж две седалки по-назад.

Знаеш ли, Мохамад, когато във филмите се случва нещо такова, героят става и призовава тълпата към човещина. Казва им, че кръвта на индуистите и мюсюлманите има един и същ цвят. Че на лицето ни не пише към коя религия принадлежим. Че любовта е за предпочитане пред омразата. Знаех толкова много такива диалози и можех да ги изрецитирам, но когато действително застанеш лице в лице с диваците, забравяш всички думи. Мислиш само за едно. За живота. Исках да живея, защото трябваше да изпълня мечтата си да стана актьор. А сега и мечтата, и мечтателят щяха да бъдат изпепелени в един автобус в Мумбай.

„Как ти е името?“, попита ме главатарят.

Можех да кажа „Рам“ или „Кришна“, но езикът ми се върза на възел. Един от нападателите посочи табиза на шията ми. „Този определено е мюсюлманин — настоя той, — да го убием.“

„Не, много лесно ще бъде да го убием. Ще изгорим живо това копеле в автобуса. Тогава и той, и неговите братя ще се научат да не докосват домовете ни“, възрази главатарят и се изсмя. Друг отвори туба бензин и започна да го излива в автобуса. Преди обичах миризмата на бензин, но от този ден насетне го свързвам с горяща плът.

Мъжът зад мен внезапно се изправи. „Не ме попитахте за моето име — рече той. — Нека ви го кажа. Ахмед Кхан. И искам да видя негодника, който ще докосне това момче.“

Настъпи моментно мълчание, след това главатарят заговори.

„О, значи и вие сте мюсюлманин. Много добре, и вие ще изгорите заедно с момчето.“

Мъжът не потрепна.

„Преди да ме изгорите, погледнете това“, каза той и извади револвер. Насочи го срещу нападателите.

Трябваше да видиш лицата на тия хулигани. Очите изскочиха от орбитите си. Зарязаха мечовете и тризъбците в автобуса и хукнаха презглава да се спасяват. Бях жив. Очите ми плувнаха в сълзи на благодарност.

Мъжът ме видя, че плача и ме попита как се казвам.

„Салим… Салим Илиази“, отговорих аз, като продължавах да хлипам.

„Не знаеш ли да лъжеш? — поинтересува се той. — Но аз ценя хората, които казват истината и в лицето на смъртта.“

После ми каза, че се занимава с внос и износ и че живее в голяма къща в Бикула. Имал нужда от човек, който да се занимава с готвенето и чистенето и изобщо да наглежда дома му, когато той самият пътува по работа. Почудих се защо бизнесмен като него носи пистолет в автобуса, но той обеща да ми плаща двойно на заплатата ми като разносвач на обеди и аз моментално се съгласих да му стана прислужник.

Ахмед имаше голям, просторен апартамент с три спални, прилична по размер кухня и дневна с трийсет и шест инчов телевизор. Аз готвех, чистех и бършех прах, но не забравях амбицията си да стана актьор. В определен смисъл, работата за Ахмед беше хубава, защото през по-голямата част от деня него го нямаше, а понякога заминаваше и за седмица или две. През това време аз ходех по студията. Проявих лентата — получиха се отлични снимки. Дадох ги на Мукеш Равал. Той на свой ред ги показа на Папу Мастер, който се занимаваше с младшите актьори. Ако щеш вярвай, но само три месеца по-късно получих първата си оферта за участие във филм.

— Наистина ли? — възкликвам аз. — Каква роля получи, в кой филм?

— Студент в колеж във филма на Аббас Ризви „Лоши момчета“ със Сунил Мехра.

— Ами да вървим веднага да го гледаме! Много бих искал да те видя на екрана и да чуя репликите ти.

— Ами… — колебае се Салим и свежда поглед към обувките си. — Разбираш ли, ролята ми беше отрязана в последния момент. Така че на екрана се виждам само за три секунди, седнал на един чин в зала с още трийсетина други студенти. Единствените реплики в тази сцена са между героя Сунил и преподавателя.

— Какво! — извиквам аз разочарован. — Само три секунди! Що за роля е това?

— От младшите артисти се очаква да играят точно такива роли. Ние не сме герои и героини. Ние сме просто част от сценария. Помниш ли онези сцени с големите банкети по филмите? Младшите артисти са онези, които стоят отстрани и отпиват от питиетата си, докато героят и героинята танцуват валс на дансинга. Ние сме минувачите по улицата, докато героят преследва престъпника. Ние сме публиката, която ръкопляска в дискотеката, когато героят и героинята печелят състезанието по танци. Но аз нямах нищо против да работя като младши артист. Това ми позволяваше да изпълня мечтата си да надникна зад кулисите. И ми даде възможност да се запозная с продуцента, Аббас Ризви. Той ме хареса и обеща да ми даде по-голяма роля в следващия си филм.

През следващите шест месеца открих много неща за Ахмед. Като цяло, беше доста странна птица. Имаше само два интереса в живота: да яде добра храна и да гледа телевизия. По телевизията гледаше само две програми — крикет и „Мумбайска криминална емисия“. Беше маниак на тема крикет. Винаги, когато се играеше мач, независимо дали Индия участваше, той трябваше да го гледа. Ставаше в три през нощта, ако мачът беше в Карибите, и в полунощ, ако се играеше в Австралия. Гледаше даже мачовете между нови отбори като Кения и Канада.

Водеше си дневник, в който записваше всякаква статистика за крикета. Знаеше наизуст средния брой удари на всеки батер, начинът на хвърляне на топката на всички боулъри, уловените топки от всички филдери, отбиванията на всеки вратар. Можеше да ти каже най-високите и най-ниските точки в един мач, максималния брой отбелязани пробези и какво ли още не.

Но той съхраняваше цялата тази информация с конкретна цел — залагания на крикет мачове. Открих го по време на сериите Индия — Англия. Ахмед гледаше мача по телевизията и се опитваше да се свърже с някого по мобилния си телефон. Попитах го:

„Какво правиш, Ахмед бхай[1]?“

„Ще играя сата“, отговори ми той.

„Сата ли? Какво е това?“

„Незаконно залагане. Сата се организира от могъщи подземни групировки в Мумбай с дневен оборот от милиони рупии. Милиони се залагат на всеки мач, хиляди — на всяка топка. Аз съм един от най-големите комарджии. Този апартамент, скъпият телевизор, микровълновата в кухнята, климатикът в спалнята — всички са резултат от печалби от сата. Преди три години направих удар в мача между Индия и Австралия. Помниш ли прочутия мач в Райските градини[2]? Когато резултатът беше 4 на 232 и започваха последните ининги, и шансовете бяха хиляда към едно срещу Индия, аз заложих на Лаксман и Индия и обрах един милион!“

„Един милион!“ Очите ми щяха да изскочат.

„Да. Днес залагам само десет хиляди на Индия. От сума време се опитвам да се свържа с букмейкъра си да разбера какви са залозите, но постоянно дава заето.“ Той удари няколко пъти телефона си, погледна нетърпеливо часовника си и отново набра номера. Този път се свърза. „Ало, Шарад бхай? АК е. Код 3563. Какво е отношението?“ Чух гласа на букмейкъра и силно пращене. Отзад се дочуваше и коментаторът: „Индия вече води със 175 пред Англия. Когато разликата достигне 250, шансовете сериозно ще натежат в полза на Индия. Когато е под 250, имат равни шансове кой ще спечели, но преминаването на границата от 250 ще ги промени към 3:1 в полза на Индия.“ „А какви са шансовете за победа на Англия?“, попита Ахмед. „Ти луд ли си? Няма такива, в най-добрия случай могат да постигнат равен резултат. Но щом питаш, едно към осем. Искаш ли да заложиш?“ „Да, пиши десет хиляди, че Индия ще изгуби“, отвърна Ахмед.

Изумих се, когато го чух, понеже Индия водеше. Но Ахмед явно знаеше повече от букмейкъра, защото когато играта свърши, Англия беше спечелила мача, над игрището се вееха английски флагове, а Ахмед удряше с юмруци във въздуха и крещеше: „Да! Да! Да!“ и пак се обади на букмейкъра си. „Кюн Шарад бхай, не бях ли прав? Колко изчистих? Осемдесет хиляди? Ха! Не е зле като за няколко часа работа!“

Ахмед излезе и се върна с бутилка пенлива течност. Тази вечер за първи път опитах шампанско.

— Другият интерес в живота на Ахмед беше предаването „Криминална хроника в Мумбай“. Гледал ли си го?

Поклащам глава.

— Не, не го даваха по телевизията в Делхи.

— Доста досадно предаване. Прилича на новинарски бюлетин, само дето не говорят за наводнения, размирици, война и политика. Съобщават само за престъпления. Кой е бил убит, кой — изнасилен, коя банка е била обрана, кой е избягал от затвора — такива неща.

Ахмед сядаше пред телевизора с чиния дюнер и гръмогласно се смееше, когато чуеше бюлетина по „Криминална хроника в Мумбай“. По някаква причина го намираше за много забавен.

От време на време получаваше по куриер някакви големи жълти пликове. Имах стриктни указания да не пипам пощата му и да му я оставям на масата в трапезарията. Един следобед момчето за доставки донесе голям жълт плик, точно докато пиех чай. По невнимание разлях чай върху плика и се паникьосах. Знаех, че ако Ахмед види как съм опропастил пакета, ще се ядоса. Може би вътре имаше ценни търговски документи, които да са се повредили. Затова седнах и внимателно отворих залепения край. Пъхнах ръка и измъкнах документите… и подсвирнах от изненада.

— Защо? Какво имаше вътре?

— Нищо кой знае какво. Една лъскава цветна снимка на мъжко лице и половин страница стегнато изписани данни. Дори и аз можех да чета дотолкова.

Име: Витхалбхай Гхорпад

Възраст: 56

Адрес: ул. Марв 73/4, Малад.

Това беше всичко.

Предположих, че са данни за някой бизнесмен, с когото Ахмед прави сделки, и не се замислих особено. Внимателно запечатах плика и го оставих на масата. Вечерта Ахмед се прибра и отвори плика. Скоро след това му позвъниха по телефона. Каза само: „Да, получих пакета“.

Почти две седмици по-късно Ахмед седеше пред телевизора и гледаше „Криминална хроника в Мумбай“. Аз бях в кухнята и режех зеленчуци, но чувах как водещият говори: „… В друг ужасяващ случай полицията издирва улики относно убийството на известен бизнесмен на име Витхалбхай Гхорпад, открит мъртъв в дома си на улица Марв.“ Името ми беше познато. Погледнах към телевизора и едва не си порязах пръста, тъй като на екрана бе същата снимка, която видях и в жълтия плик. Водещият продължи: „Господин Гхорпад, на петдесет и шест години, е бил застрелян от упор, докато е бил сам в дома си. Оставил е вдовица и син. Според полицията в Малад главният мотив е бил обир, тъй като къщата е била претършувана и липсват много ценни вещи.“

Забелязах, че Ахмед се смее. Това също ме изненада. Защо Ахмед би се смял на смъртта на мъртвия си партньор?

Месец по-късно се получи друг жълт плик. Ахмед беше навън и аз не можах да се сдържа да не надникна в съдържанието му. Този път го отворих на пара, за да не останат следи. Извадих нова гланцова снимка. На нея се виждаше млад мъж с гъсти мустаци и дълъг белег, стигащ от лявото му око до основата на носа. На листа беше напечатано:

Име: Джамил Кидвай

Възраст: 28

Адрес: кв. Шиладжит 35, Колаба

Запомних името и върнах снимката на мястото й.

Ахмед се върна вечерта и погледна плика. Отново последва телефонно обаждане и Ахмед потвърди, че е получил пакета. Седмица по-късно по новините в „Криминална хроника“ чух, че млад адвокат на име Джамил Кидвай е бил застрелян на излизане от колата си близо до жилището си в Шиладжит. Водещият каза: „Полицията подозира гангстерски мотиви, тъй като господин Кидвай е представлявал в съда няколко дона от мафията. Започнато е следствие, но все още няма заподозрени.“ При тези думи Ахмед, седнал с чаша уиски, избухна в кикот.

Вече сериозно се разтревожих. Защо Ахмед получаваше снимки на хора по пощата и защо те умираха толкова скоро след това? Това продължаваше да бъде загадка. Затова, когато три седмици по-късно пристигна следващият жълт плик не само погледнах снимката, която беше на един доста възрастен мъж, но и си преписах адреса. Беше къща на улица „Премиер“ в Курла. На следващия ден проследих Ахмед Той взе влака до Курла и отиде пеша до „Премиер“, но не влезе в къщата. Просто мина три-четири пъти покрай нея сякаш проверяваше нещо. Две седмици по-късно „Криминална хроника“ обяви, че същият този възрастен мъж е бил открит убит в дома си на улица „Премиер“ в Курла.

Аз не съм глупак. Веднага разбрах, че Ахмед е убил човека и че аз живея с наемен убиец. Само че не знаех какво да правя. Ахмед ми беше спасил живота веднъж, така че през ум не ми минаваше да го издам на полицията. Междувременно Аббас Ризви ми се обади и ми предложи поддържаща роля в следващия си филм. Когато чух, се втурнах презглава към „Хаджи Али“. Допрях покрова на гробницата до челото си и се помолих за дълъг живот за Ризви.

Следващите два месеца живях нелек двойствен живот. Ако Ахмед беше наемен убиец, маскиран като бизнесмен, аз бях актьор, маскиран като прислужник. Ахмед имаше разрешително да убива, но аз знаех, че ще дойде ден, когато самият той ще бъде убит. Просто се надявах да не попадна под кръстосания огън. Но тогава всичко се разпадна.

— Какво стана?

— Случи се преди четири месеца — на двайсети февруари, за да бъдем по-точни. Спомням си добре датата, защото Индия играеше с Австралия в последния мач от сериите и Ахмед отново беше заложил. Той залагаше на всичко: не само кой отбор ще победи, но и коя врата ще падне първа, кой ще я уцели, кой ще спечели хвърлянето, дали ще види по време на мача. Понякога залагаше на практика на всяка топка — дали ще бъде четири, шест или осем точки. Тази сутрин Ахмед тъкмо беше говорил с букмейкъра си: „Шарад бхай, код 3563. Как според теб ще се държи теренът? Вчера беше гладко, но дали и днес ще е така? Прогнозата за времето е хубава, но мислиш ли, че следобеда ще завали?“ После си даде залога. „Пиши ме, че Сачин Малванкар ще направи трийсет и седмия си поред сенчъри[3] днес. Какво е отношението?“ Букмейкърът отговори: „Той вече направи седемдесет и осем точки и почти всички са убедени, че ще направи сенчъри, така че отношението не е много обещаващо. Най-доброто, което мога да направя, е тринайсет към десет.“ „Добре — съгласи се Ахмед, — тогава ме пиши с един милион. Така поне ще спечеля триста хиляди.“

Цял следобед Ахмед седя пред телевизора и наблюдава играта на Малванкар, аплодирайки всеки пробег със силни подсвирквания. Колкото повече Малванкар се доближаваше до сенчъри, толкова повече се вълнуваше Ахмед. Когато Малванкар мина деветдесетте, Ахмед беше кълбо от нерви, гризеше си ноктите, молеше се преди всяка топка. Но той беше майстор и играеше като такъв. Мина от деветдесет и една на деветдесет и пет с великолепен удар за четири точки. После взе една точка и станаха деветдесет и шест. Още една. Деветдесет и седем. Тогава Гилеспи хвърли къса топка и Малванкар я отпрати към границите на полето. Хейдън хукна след нея в опит да я спре, преди да е преминала въжето. Малванкар и другият батер, Аджай Мишра, тичаха бързо между вратите. Направиха един пробег. Деветдесет и осем. После — и втори. Деветдесет и девет. Хейдън хвана топката вътре в границите на полето и я хвърли, но не към вратаря Адам Гилкрайст, а към питчера. Малванкар видя идващата топка и изкрещя „Неееее!“ на Мишра, който тичаше към него за третия пробег. Но този идиот Мишра продължи да тича през игрището към Малванкар. В отчаянието си Малванкар беше принуден да довърши третия пробег. Почти беше стигнал до питчера, когато топката от Хейдън се приземи право върху вратата! Малванкар беше застигнат само на шест инча от ръба и реферът обяви пробега за недовършен. Деветдесет и девет точки.

Можеш да си представиш какво стана с Ахмед. Беше заложил един милион на трийсет и седмия сенчъри на Малванкар и сега загуби всичко за един пробег. Проклинаше Гилеспи, Хейдън, но най-много от всички — Мишра. „Ще го убия това копеле“, изръмжа той и изхвърча от къщата. Вероятно е отишъл в някой бар да удави мъката си.

Същият този следобед пристигна още един жълт плик. Притеснявах се да не съдържа снимката на един определен индийски батер, но когато видях чия е, едва не умрях.

— Защо, какво имаше вътре? Кажи ми бързо!

— В плика имаше гланцова, двайсет на петнайсет, снимка на Аббас Ризви, продуцентът, и напечатан лист с адреса му. Знаех, че той ще бъде следващата жертва на Ахмед и че заедно с неговата смърт ще умре и моята мечта да стана актьор. Трябваше да предупредя Ризви. Но ако Ахмед разбереше, без съмнение щеше да убие мен. Все пак, той беше професионален убиец с разрешително да убива.

— И какво направи? — питам аз, останал без дъх.

— Каквото трябваше. Без да се мая, отидох при Ризви и му казах за предстоящото нападение. Той не ми повярва и аз му показах снимката и листчето с адреса, които бяха пристигнали по куриера. След като видя снимката в ръката ми, съмненията му се изпариха. Каза ми, че ще избяга в Дубай и ще се покрие за година — две. Беше ми толкова задължен, че ми обеща при завръщането си да ме направи герой в следващия си филм, а дотогава да се погрижи да получа обучение. Ето защо сега той плаща за курса по актьорско майсторство, а аз броя дните, докато стана на осемнайсет.

— Божичко, каква история, Салим! — възкликвам аз и дълбоко въздъхвам. — Но не се ли изложи на опасност пред Ахмед, като занесе пакета на Ризви? Щял е да получи обаждане същата вечер и да разбере за липсващия плик.

— Не, защото когато се прибра вечерта, Ахмед все пак получи плик на масата.

— Но… така е щял да убие Ризви.

— Не, понеже аз сложих нова снимка и нов адрес, който помолих да ми напечатат в един институт наблизо.

— Гениално. Значи си дал фалшив адрес? Но как можеш да дадеш фалшива снимка?

— Не можех. Затова не го и направих. Дадох на Ахмед истинска снимка и истински адрес, и той отиде и изпълни задачата. Но преди да разбере, че е убил не когото трябва, аз му казах, че трябва спешно да замина за Бихар и напуснах работата при него. Крих се тук и там, не припарвах до Бикула и даже спрях да ходя в „Хаджи Али“, която беше отсреща. И ето че миналата седмица видях по „Криминална хроника в Мумбай“, че полицията е застреляла ужасяващия наемен убиец Ахмед Кхан при престрелка близо до гара „Чърчгейт“. И затова днес дойдох да благодаря на Аллах в „Хаджи Али“, и кого да видя — теб!

— Да, удивително съвпадение. Но аз имам още един въпрос. Чия снимка и адрес даде на Ахмед?

— Единствената, която си струваше. Дадох му гланцова, двайсет на петнайсет, снимка на господин Бабу Пилай и адреса на Маман!

Смита плясва с ръце.

— Страхотно! Вече разбрах, че си умен тип, но не знаех, че и Салим е гений! И той е получил разрешително да убива, и си е избрал идеалната мишена. Какво стана после? Ти каза ли на Салим за участието си в шоуто?

— Не, не му разкрих защо съм дошъл в Мумбай. Казах му само, че съм в Делхи, работя като прислужник, и че сега съм в Мумбай за няколко дни.

— Значи Салим идея си няма за появата ти в „Кой ще спечели един милиард“?

— Не. Щях да му кажа, но преди да успея, полицията ме арестува.

— Ясно. Както и да е, да видим сега как непредвидената ти среща със Салим ти е помогнала за шоуто.

В студиото светлините отново са приглушени.

Прем Кумар се обръща към камерата.

— Преминаваме към деветия въпрос, за един милион рупии. Готов ли сте?

— Готов съм — отвръщам аз.

— Добре. Ето го и въпрос номер девет. Той е от света на спорта. Кажете ми, господин Томас, какъв спорт играете вие?

— Никакъв.

— Така ли? Как тогава изглеждате в толкова добра форма? Вижте ме мен, колко напълнях, след като престанах да ходя всяка сутрин на фитнес.

— Ако ви се налагаше да работите като келнер и да минавате по трийсет километра на ден, и вие щяхте да влезете във форма — отговарям аз.

Публиката хихика. Прем Кумар се смръщва.

— Добре, ето го въпрос номер девет, от областта на крикета. Колко на брой сенчъри е отбелязал най-великият батер на Индия, Сачин Малванкар? А) 34, Б) 35, В) 36 или Г) 37?

Започва музикалният сигнал.

— Мога ли да ви попитам нещо?

— Да, разбира се.

— Индия играла ли е с друга страна след последните серии с Австралия?

— Не, доколкото знам.

— Значи, знам отговора. В, 36.

— Това ли е окончателният ви отговор? Помнете, че от него зависят един милион рупии.

— Да, това е. В, 36.

— Абсолютно, стопроцентово ли сте сигурен?

— Да.

Чува се барабанно кресчендо. Светва правилният отговор.

— Абсолютно, сто процента вярно! Сачин Малванкар наистина има отбелязани 36 сенчъри. Току-що спечелихте един милион рупии! Дами и господа, време е за кратка рекламна пауза.

— Стоп камера! — казвам аз.

[1] Брат, братко — Бел.прев. ↑

[2] Една от големите забележителности в Колката (Калкута). — Бел.прев. ↑

[3] Удар за сто точки в крикета. — Бел.ред. ↑

Кралицата на трагедията
10 000 000

Семейна драма с малка доза комедия и екшън, превръщаща се накрая в трагедия. Ето така бих описал на езика на киното времето, което прекарах с Нилима Кумари. Тя беше актриса. И аз работих три години в апартамента й в Джуху Вил Парл.

Всичко започна онази нощ, когато двамата със Салим избягахме от щипците на Маман и неговата банда. Взехме влака и слязохме в Джуху. Отидохме пеша до апартамента на Нилима Кумари, натиснахме звънеца и зачакахме.

След малко вратата се отваря.

— Да? — Пред нас застава дама. Радхи, сакатото момче, се оказва прав. Тя е висока и красива, точно като героиня от филм, само че по-възрастна.

Салим пада в краката й.

— Аре[1].

Тя припряно отстъпва назад.

— Кои сте вие? Какво правите тук по това време?

— Ние сме приятели на Радхи — отговарям аз с преплетени в почтителен поздрав ръце. — Каза ни, че имате нужда от прислужник. Дойдохме да си предложим услугите. Знаем, че сте добра жена. Ние имаме отчаяна нужда от храна и подслон и обещаваме да направим всичко, което поискате.

— Да, имам нужда от прислужник, но не мога да взема деца.

— Госпожо, ние ви изглеждаме деца само на пръв поглед. Можем да вършим работа за четирима. А аз говоря и английски. Пробвайте ни.

— Но на мен не са ми нужни двама прислужници. Имам място само за един.

Със Салим се споглеждаме.

— Тогава изберете поне един от нас — казвам аз.

— Как ти е името? — пита тя Салим.

— Салим.

— О, ти си мюсюлманин, така ли?

Салим кимва.

— Виж, много съжалявам, но възрастната ми майка, която живее при мен, не може да яде нищо, докоснато от мюсюлманин. Лично аз не вярвам в такива глупости, но какво да направя? — свива тя рамене. Салим изглежда съкрушен.

После тя се обръща към мен.

— Ами ти? Как се казваш?

— Рам — отговарям аз.

Така аз получавам работата и едва тогава откривам, че животът с кинозвезда не е тъй бляскав, както изглежда отстрани. Когато ги видите без грим, установявате, че са също като вас и мен и изпитват същите тревоги и притеснения. Единствената разлика е, че ние се безпокоим главно за парите или тяхната липса, а те — за славата си. Или нейната липса.

Те живеят в златна клетка. Отначало я мразят, после, с увеличаването на ласкателствата, я обикват. А когато хората престанат да им обръщат внимание, се свиват и умират.

Апартаментът на Нилима Кумари е просторен и модерен, елегантно обзаведен със скъпи килими и картини. Има пет спални. Голямата спалня с баня е на Нилима, а втората по големина — на майка й. Доколкото знам, Нилима няма други роднини.

Стаята на Нилима е най-хубавата в целия апартамент. В средата има огромно легло с кадифена кувертюра. Стените са облицовани със стъклени плочки, така че човек вижда отражението си на хиляди малки парченца. Има тоалетка, пълна с парфюми и шишенца. До него стои двайсет и девет инчов телевизор „Сони“, видео и най-нов VCD плейър. От тавана виси скъп полилей. Безшумният климатик поддържа приятна хладина в стаята. Стените са обрамчени от стъклени лавици, отрупани с всякакви награди и статуетки. Има и стъклен шкаф, пълен със стари филмови списания. На кориците на всичките е Нилима Кумари. И аз чувствам, че е привилегия да работя в дома й. Навремето тя е била най-прочутата актриса в Индия.

Майката на Нилима е ужасна досадница. Макар да е почти на осемдесет, има енергията на четирийсетгодишна и постоянно е по петите ми. Аз съм единственият прислужник на пълен работен ден в дома. Иначе една браминка[2] идва вечер да готви и да мие чиниите, а с прането се занимава камериерка, която идва почасово. Аз правя всичко останало. Бърша прах и чистя, гладя дрехите и приготвям вечерния чай, изпълнявам поръчки навън, купувам мляко и плащам сметките. Но майката на Нилима никога не е доволна, макар да се обръщам изключително почтително към нея с „Мааджи“. „Рам, не си ми донесъл млякото“, „Рам, не си ми изгладил чаршафа“, „Рам, не си ми почистил стаята, както трябва“, „Рам, пак се мотаеш“, „Рам, чаят ми не е достатъчно“… Понякога така ми писва от постоянното й мрънка, че ми се иска да й залепя устата.

Нилима не е толкова взискателна, макар от време на време да проявява чудатости. Иска да й стана прислужник, който да живее в дома й. Има много свободни стаи, но майка й отказва да допусне в къщата й да живее мъж. Затова съм прокуден да живея в чаул в Гхаткопар и всеки ден да пътувам до тях. Тя ми плаща наема в чаула. Това донякъде ме устройва, тъй като Салим може да живее в същата стая с мен.

Излязъл съм на пазар с Нилима. Тя няма кола, затова сме с такси. Не обичам да излизам с нея. Купува си само козметика и дрехи, а аз трябва да нося тежките чанти. Никога не ходи в „Макдоналдс“ или „Пица Хът“. И никога, ама никога не ми купува нищо.

Днес сме в „Къф Парейд“, в много скъп магазин за сарита. Два часа оглежда стотици сарита, после си купува три за петдесет хиляди рупии, което се равнява на заплатата ми за две години напред. Когато излизаме от климатизирания салон, към нея се приближават група момичета в училищни униформи. Изглеждат много развълнувани.

— Прощавайте, виели сте Нилима Кумари, актрисата? — пита едно от тях.

— Да — отвръща Нилима с явно задоволство.

— Виждате ли — изпищява момичето към приятелките си, — казах ви, че е тя. — После отново се обръща към нас. — Нилима джи, ние сме ваши почитателки. Срещата с вас е сбъдната мечта. Не си носим тефтерите за автографи, но ще се подпишете ли в тетрадките ни?

— Разбира се, ще ми бъде приятно — казва Нилима и вади химикалка от чантата си. Едно по едно момичетата подават тетрадките си, силно развълнувани. Нилима пита всяко от тях за името му и с красив почерк пише: „На Рита с любов, Нилима“, „На Инду с любов, Нилима“, „На Малти с любов Нилима“, „На Рошни с любов, Нилима“. Момичетата четат и пискат от удоволствие.

Нилима сияе от това внимание. За първи път виждам някой да я познае и се дивя на ефекта, който това оказва върху нея. Изведнъж ме поглежда загрижено — аз съм целият в пот и държа тежка пазарска чанта.

— Рам, ти сигурно си доста огладнял. Ела да хапнем сладолед — казва тя. Аз изписквам от удоволствие.

От време на време Нилима ме учи на изкуството да се прави кино. Разказва ми за различните участници в екипа по създаването на един филм.

— Хората си мислят, че филмът се прави само от актьорите и режисьора. Не знаят за хилядите други зад кулисите, без чиито усилия филмът би бил невъзможен. Едва когато те си свършат работата, режисьорът може да щракне с пръсти и да каже: „Светлини, камера, действие!“.

Тя ми разказва за декорите, за реквизита, за осветлението, за грима, за каскадьорите и статистите.

После ме учи за различните жанрове.

— Мразя тези филми, които се правят сега. Опитват се да смесят всичко — трагедия, комедия, екшън и мелодрама. Не. Добрият филм трябва да уважава жанра си. Аз винаги подбирах внимателно филмите си, след като предварително се интересувах за какво става дума и каква ще бъде ролята ми. Никога няма да ме видиш да пея и да танцувам в една сцена, а в следващата — да умирам. Не, Рам. Героят трябва да бъде последователен. Точно както великият художник се познава по уникалния си стил на рисуване, така и актьорът се познава по уникалната си ролева ниша. По собствения си жанр. Велик е не този актьор, който просто подхожда на своя жанр, а този, който го дефинира. Виждал ли си коментара за новия филм, „Връзка на сърцето“, в „Таймс ъф Индия“? Авторът на статията пише, че Пуджа, актрисата, напълно е оплескала сцената на смъртта. „Как ми се иска Нилима Кумари да участваше в този филм, за да изиграе героинята. Днешните млади актриси трябва да учат занаята от легенди като нея.“ Мед ми капна на сърцето, като прочетох това. Да бъдеш даван за пример, за образец в жанра — това е върховният комплимент за един актьор. Ще помоля да ми сложат този коментар в рамка.

— А какъв беше вашият уникален стил?

Нилима се усмихва.

— Знам, че си прекалено млад и не си чувал, че наричат Нилима Кумари индийската Кралица на трагедията. Ела да ти покажа нещо.

Тя ме води в стаята си и отваря една метална алмира. Очите ми едва не изхвръкват, защото алмирата е претъпкана с видеокасети.

— Знаеш ли, че всичко това са филми, в които играя аз?

— Наистина ли? Толкова много?

— Сто и четиринайсет. В толкова филми съм играла по време на двайсетгодишната си кариера. — И тя посочва първия ред. — Тези са първите ми филми. Повечето са фарсове и комедии. Сигурна съм, че знаеш какво е комедия, нали?

Аз енергично кимам.

— Да, като тези, в които играе Говинда.

Нилима посочва следващите два реда.

— Тези са от средния ми период. Предимно семейни драми, но тогава участвах и в известния трилър „Назовете убиеца“ и класическия филм на ужасите „Трийсет години по-късно“.

Накрая посочва останалите четири реда.

— А това са трагедиите. Виждаш ли стотиците награди и статуетки, които съм получила през годините? Почти всичките са за филми от тези редици. Любимият ми е този. — И тя почуква по една касета. Прочитам надписа: „Мумтаз Махал“. — Това е филмът, в който изиграх една мечтана роля, тази на съпругата на император Шах Джахан Мумтаз хал. За изпълнението си получих Националната награда. Виждаш ли статуетката в центъра? Получих я от ръцете на президента на Индия.

— Значи, госпожо, това е най-голямата ви роля?

Тя въздъхва.

— Беше добра роля, няма съмнение, с потенциал за много емоции, но усещам, че тепърва предстои да изиграя най-голямата роля в живота си.

Майката на Нилима вече не се чувства добре. Много кашля и стене. Мърморенето й става непоносимо. Постоянно се оплаква от здравословното си състояние и не пощадява дори Нилима, като не спира да й натяква за задълженията й към човека, който я е родил на този свят. Струва ми се, че Нилима започва мъничко да губи търпение. Освен другите си задачи, сега трябва да отделям и по половин ден да купувам лекарства на Мааджи и да се грижа да си изпие всичките таблетки, капсули и капки навреме.

В дома цари вълнение. Тази вечер по „Дордаршан“, националният телевизионен канал, ще показват филм на Нилима, озаглавен „Последната съпруга“. Това е една от знаменитите й трагедии и тя иска всички да я гледаме заедно с нея в хола. Става осем часът и всички сме се събрали пред телевизора. Готвачката, камериерката и аз седим на килима, а Мааджи се е изтегнала на дивана до Нилима. Филмът започва. Не е точно по мой вкус. Разказва се за бедно семейство от средната класа, което се бори с един куп проблеми. Има много плачове и вой. И много фонови стенания от страна на Мааджи. Филмът обрисува живота твърде реалистично. Струва ми се нелепо да се правят такива филми. Какъв е смисълът да гледаш филм, ако можеш да видиш същите неща в действителност у съседа отсреща? Нилима обаче изглежда много млада и красива и играе наистина добре. Странно е усещането да гледаш филма, а героинята да седи зад гърба ти. Чудя се какво ли изпитва тя, докато се гледа на екрана. Дали помни статистите и гримьорите, техниците и звукооператорите, които са работили зад кулисите?

Нилима умира, след като произнася емоционална реч. С това филмът свършва. Изправяме се да опънем краката си. Тогава забелязвам, че Нилима плаче.

— Госпожо — питам аз угрижено, — какво стана? Защо плачете?

— Нищо, Рам. Просто чувствам родство с героинята ми на екрана. Виж, вече се усмихвам.

— Как така можете вие, актьорите, в един миг да се смеете, а в следващия — да плачете?

— Това е белегът за голямо майсторство. Знаеш ли защо ме наричат Кралицата на трагедията?

— Защо, госпожо?

— Защото никога не използвам глицерин за сълзите си във филмите. Мога да се разплача по своя воля.

— Какво му е толкова великото на това? И на мен никога не ми трябва глицерин, за да се разплача — казвам аз на камериерката, когато Нилима се отдалечава достатъчно, за да не ни чуе.

Колкото повече опознавам Нилима, толкова по-добре разбирам защо я наричат Кралица на трагедията. Около нея се носи меланхолия. Дори в усмивката й долавям нотка на тъга. Чудя се за миналото й, защо никога не се е омъжила. Изглежда, няма истински приятели. Но понякога излиза и се прибира късно вечерта. Любопитно ми е с кого се среща. Съмнявам се, че има гадже или любовник, защото никога не се връща сияеща. Напротив, видът й е измъчен и потиснат и тя си отива право в стаята. Ето една загадка, която много бих искал да разнищя.

Чудна ми е и манията й за красота. Физическа красота. Изглежда добре, а прекарва часове в гримиране и гиздене пред огледалото. Тоалетката й е отрупана с кремове. Един ден се опитах да прочета етикетите им. Има кремове против бръчки, антицелулитни кремове, лосиони срещу стареене. Има капсули за сияйна кожа, хидратиращи кремове, подхранващи нощни кремове, стягащи кожата гелове. Банята й е пълна със сапуни със странни аромати, скрабове и маски за лице, които се предполага, че те правят да изглеждаш по-млад. В шкафчето й с лекарства има толкова нейни, колкото и на Мааджи — човешки хормони на растежа, кремове за стягане на бюста, мелатонин, антиоксиданти.

Накрая един ден й казвам:

— Госпожо, ако нямате нищо против, защо са ви всички тези гримове? Нали вече не играете.

Тя ме поглежда в очите.

— Ние, хората, които работим в киното, ставаме много суетни. Така свикваме да се гледаме с грим, че нямаме смелостта да се погледнем в огледалото и да видим истинското си лице. Помни, че актьорът е актьор до живот. Филмите може и да свършат, но шоуто трябва да продължи.

Чудя се дали го казва от сърце, или просто изрецитира реплика от филм.

Днес се случи нещо наистина чудесно. Мааджи почина в съня си. На осемдесет и една години.

Нилима поплака малко, после запретна ръкави да организира погребението. Сякаш почти цялата филмова гилдия се стича да й изкаже съболезнованията си. Тя седи стоически на дивана в хола, облечена в бяло сари и с лек грим. Разпознавам мнозина от хората, които идват. Има актьори и актриси, режисьори и продуценти, певци и автори на песни. Холът е пълен с посетители. Извивам шия да зърна знаменитостите, чиито снимки съм виждал в „Старбърст“ и чиито филми съм гледал на кино. Ще ми се да можеше Салим да е тук с мен. Но той щеше да бъде разочарован. Защото гостите не изглеждат като бляскавите звезди, познати ни от екрана. Не носят грим и крещящи дрехи. Облечени са в бяло и изглеждат невзрачни и навъсени. Дори онези, които са прочути с комедиите си.

Не знам как Нилима приема кончината на майка си. Но за мен отпътуването на Мааджи от този свят е като добре дошло облекчение след потискащ филм.

Месец след смъртта на Мааджи, Нилима ми предлага да заживея у тях. Знае, че Салим е живял с мен в чаула, затова продължава да плаща наема на стаята. Аз се местя в апартамента. Но не ме настанява в нито една от четирите празни спални. Дава ми малката стаичка за гладене.

Забелязвам, че след смъртта на Мааджи Нилима започва да излиза по-често, а понякога дори не си прави труда да се прибира нощем. Убеден съм, че се вижда с някого. Може би предстои сватба.

Събужда ме стържещ звук, идващ откъм хола. Звукът е съвсем слаб, но достатъчен, за да смути съня ми. Потривам очи и поглеждам будилника до себе си. Часът е два и половина. Чудя се какво ли прави Нилима, че се щура из къщата по това време. Изведнъж схващам, че може би любовникът й е дошъл и започвам да се вълнувам. Излизам на пръсти от стаята си и тръгвам към хола.

Стаята е тъмна, но вътре има мъж. Не прилича на любовник. Носи черна маска на лицето си с отвори за очите. В лявата си ръка държи черна чанта. В дясната му ръка има фенер, който е насочил към видеото. Сръчно разкача кабелите, взема видеото и го пуска в черната чанта. Вече ми е ясно, че не е любовник. Той е крадец. И аз изпищявам. Пронизителният ми крясък разсича тишината на нощта. Нилима Кумари се събужда и дотичва в хола. Това напълно обърква крадеца, който пуска сака и фенерчето и закрива ушите си с ръце. От писъка ми една стъклена фигурка пада от телевизора и се строшава.

— Какво става? — пита Нилима, останала без дъх, и включва лампата в хола. После вижда крадеца и също изпищява. Крадецът вече е почти оглушал. Пада на колене и започва да ни умолява.

— Моля ви, госпожо, аз не съм крадец. Дойдох само да огледам дома ви.

— Рам, донеси ми телефона. Веднага ще се обадя в полицията — нарежда Нилима. Бързо й донасям безжичния телефон.

Крадецът сваля маската си. Оказва се млад мъж с козя брадичка.

— Моля ви, госпожо, не се обаждайте в полицията. Аз не съм крадец, а студент последен курс в „Свети Хавиер“. Аз съм един от най-големите ви почитатели. Дойдох само да видя как живеете.

Забелязвам, че при тия думи Нилима видимо омеква.

— Не го слушайте, госпожо — предупреждавам я аз. — Този тип е крадец. Ако ви е почитател, защо краде видеото ни?

— Казвам ви, Нилима джи. Купил съм си касети с всичките ви филми, 114 на брой. Гледам по един всеки ден. Заради интензивната употреба видеото ми се повреди. Дал съм го на поправка. Но не мога да преживея и ден, без да гледам някой ваш филм. Затова ми хрумна да взема видео от вас. Самият факт, че гледам филм на вашето видео, ще направи преживяването още по-запомнящо се. Щях да ви върна видеото, когато ремонтират моето. Моля ви, госпожо, повярвайте ми. Кълна се в мъртвия си баща, че не ви лъжа.

— Това е лъжа, госпожо — викам аз, — по-добре се обадете в полицията.

— Не, Рам — отвръща Нилима, — нека първо да проверя дали казва истината. Ако е гледал всичките ми 114 филма, трябва да може да отговори на няколко въпроса. Добре, господине, кажете ми в кой филм играя ролята на селското момиче Чандни?

— Ах, как бих могъл да забравя, Нилима джи? Това е един от любимите ми филми. „Завръщане в селото“, нали?

— Точно така. Но този беше лесен. Кажете, за кой филм получих Наградата на Филмовия фестивал през 1982-ра?

— Този е още по-лесен. За „Тъмната нощ“, естествено.

— Божичко, прав сте. Добре, а в кой филм играх с Манодж Кумар?

— В онзи патриотичен филм, „Народът зове“.

— И него ли сте гледали?

— Казах ви, Нилима джи, аз съм най-големият ви жив почитател. Кажете ми, защо се съгласихте да изиграете тази второстепенна роля във „Вечна любов“? Винаги съм си мислел, че режисьорът не ви използва пълноценно.

— Удивително е, че питате за „Вечна любов“. И аз чувствах, че не биваше да се съгласявам да изпълня тази роля. Всички заслуги за успеха на филма бяха приписани на Шармила, и аз не бях оценена.

— Обаче бяхте фантастична в „Дъжд над Бомбай“. Мисля, че монологът ви в храма, след смъртта на баща ви, е най-паметната сцена от целия филм. Наистина трябваше да вземете Наградата на Филмовия фестивал за него, но вместо това ви я дадоха за „Жена“.

— Да. Ако трябваше да избирам между „Жена“ и „Дъжд над Бомбай“, вероятно аз също щях да избера втория. Трябва да призная, че знаете много за моите филми. Как се казвате?

— Ранджит Мистри. На двайсет и четири съм. Винаги съм искал да ви питам за „Мумтаз Махал“, който намирам за най-великия филм на всички времена. Онази сцена с раждането, когато умирате, и Дилип Сахиб, който играе императора, седи до леглото ви — вие го молите да ви даде обещание и после сваляте златната си гривна, но така и не му я давате — защо го направихте?

— Удивително! Вие сте вникнали във всеки детайл от филма. Ще ви отговоря на въпроса. Но защо седите на пода? Заповядайте на дивана. Рам, ти какво правиш с телефона в ръка? Не виждаш ли, че имаме гостенин? Върви да донесеш две чаши чай и бисквити. Та както ви казвах, когато се създаваше идейната линия на „Мумтаз Махал“…

Когато се връщам с две чаши чай, Нилима и крадецът се смеят и шегуват като двама отдавна изгубени приятели. Поклащам глава невярващо. Този мъж беше дошъл да я ограби и само защото е гледал няколко от филмите й, тя го черпи с бисквити и чай.

Започна като трилър, а се оказа семейна драма.

Една вечер Нилима ми казва:

— Рам, искам утре да се преместиш в чаула. Само за един ден. Нужно ми е малко усамотение.

— Но защо, госпожо?

— Не задавай въпроси — казва тя раздразнено, — просто направи, каквото ти казвам.

Получавам такива инструкции три пъти през следващите три месеца. Знам, че когато ме няма, тя забавлява любовника си, и не желае аз да разбирам. Затова следващия път, когато ми казва да преспя в Гатхкопар и да се върна на другия ден, аз не изпълнявам нареждането докрай. Отивам в Гатхкопар за през нощта, но вместо в седем часа сутринта, се връщам в пет и заставам пред апартамента. Естествено, в шест часа вратата се отваря и един мъж излиза отвътре. Висок, с почтено на вид лице, но кървясалите му очи и разрошената коса развалят цялостното впечатление. Облечен е в сини дънки и бяла риза. Държи пачка банкноти и запалена цигара в лявата си ръка, а в другата върти ключове за кола. Изглежда ми смътно познат, но не мога да определя откъде. Дори не ме поглежда, а направо слиза по стълбите. Влизам в апартамента чак в седем часа.

Първо се шокирам от състоянието на хола. Навсякъде има фасове и пепел от цигари. По средата на масата лежи прекатурена чаша и празна бутилка уиски. По целия килим има разпилени фъстъци. Носи се силна миризма на алкохол.

Вторият шок идва от вида на Нилима Кумари. Има следи от удари по цялото си лице, а окото й е посинено.

— Божичко, госпожо, какво е станало? — извиквам аз.

— Нищо, Рам. Паднах от леглото и се ударих. Нищо сериозно.

Знам, че лъже. Направил го е мъжът, когото видях да излиза сутринта. А в замяна тя му е дала цигари, уиски, че дори и пари. Чувствам болка и ярост, но съм безсилен да й помогна.

От този ден насетне у Нилима започва да се забелязва едва доловима промяна. Става по-вглъбена в себе си и затворена. Мисля, че е започнала да пие уиски, защото често го подушвам в дъха й.

Една сутрин отново я откривам с посинено око и изгаряне от цигара на ръката. Не мога да търпя повече.

— Госпожо, много ми е мъчно да ви гледам така. Кой ви го причинява?

Можеше да каже, че не е моя работа, но явно тази сутрин е склонна да размишлява.

— Знаеш ли, Рам, някой беше казал, че е по-добре да си обичал и изгубил, отколкото никога да не си обичал. Понякога се чудя дали е вярно. И аз обикнах. Още не знам дали съм изгубила, но получих много болка. В живота ми има един мъж. Понякога ми се струва, че ме обича. Друг път имам чувството, че ме мрази. Измъчва ме бавно, малко по малко.

— Защо тогава не го оставите? — изплаквам аз.

— Не е толкова просто. Дори в болката има известна наслада. Сладък екстаз. Понякога си мисля, че ако болка, та може да бъде толкова сладка, колко ли приятна ще бъде смъртта. Когато ме гори с цигарени фасове, не ми идва да изпищя. Иска ми се да рецитирам онези паметни реплики от филма „Жена“. Сцената на смъртта. „О, живот, колко си нетраен! Смъртта е моят истински възлюблен, моят неизменен спътник. Ела, смърт, вземи ме в своите обятия, прошепни ми сладкия звук на безмълвието и ме отнеси в земята на вечната любов.“

— Но това е само филм, госпожо — умолявам я аз.

— Шт! Забрави ли какво ти казах веднъж — че актьорът е актьор до живот? Аз винаги ще бъда Кралицата на трагедията. И не съм станала такава, просто рецитирайки репликите, дадени ми от сценариста. Аз живеех живота на своите герои. Галиб не е станал велик поет, само написвайки няколко реда в книга. Не. Трябва да почувстваш болката, да я изпиташ и да я преживееш в ежедневието си, преди да станеш кралица на трагедията.

— Ако това е критерият, може ли и аз да стана крал на трагедията? — питам аз с широко отворените очи на дванадесетгодишната си невинност.

Тя не отговаря.

Нилима дава интервю на журналистка от „Старбърст“ в хола. Аз влизам с поднос с гулаб джамуни и самоса.

— Добре, Нилима джи, поговорихме за миналото, нека сега се върнем към настоящето. Защо спряхте да правите филми? — Внимателно наблюдавам как журналистката борави с диктофона. Доста е млада, с поразителна външност, светла кожа и черна коса до раменете. Носи елегантни черни панталони с напечатан надпис „курти“ и черни обувки с високи токчета.

— Защото вече не правят филми, както преди. Страстта, всеотдайността ги няма. Днешните актьори са като извадени по калъп — приличат си като две капки вода и си рецитират репликите като папагали. Липсва дълбочина. Преди време правехме само по един филм. Сега виждам, че има актьори, които тичат между три различни киноснимачни площадки всеки ден. Това е абсурдно. — Нилима жестикулира с ръце.

— Простете, но чух, че донякъде причината да спрете, е, че не ви предлагат никакви роли.

Лицето на Нилима пламва от гняв.

— Кой ви го каза? Пълна лъжа е. Предлагаха ми няколко роли, но аз ги отказах. Не бяха достатъчно силни. А и филмите не бяха ориентирани към героинята.

— Искате да кажете, че не са ви предлагали ролята на главната героиня, а на по-голямата сестра или лелята.

— Как смеете да омаловажавате мен и работата ми? Трябва да кажа, че дори днешните журналисти са без всякакви маниери. Не виждате ли всички награди и статуетки по полиците? Как, според вас, съм ги спечелила, ако не с игра? Да не мислите, че съм заслужила прозвището Кралица на трагедията, като съм пяла около дървета като днешните долнопробни героини с вида на лъснати манекени?

— Ама… ние не говорим за кариерата ви в миналото…

— Знам точно за какво говорите. Моля ви веднага да си тръгнете. Рам, изпрати дамата и повече никога не й отваряй вратата. — Тя става и излиза намусено. Аз изпращам озадачената журналистка до вратата.

Не мога да разбера дали това е комедия, драма или трагедия.

* * *

В апартамента на Нилима има много снимки в рамки. Но на всичките е само тя. Нилима получава награда, Нилима прерязва лента, Нилима гледа представление, Нилима дава награда. Няма снимки на други кинозвезди, освен две в спалнята й. Те са на две красиви жени — една бяла и една индийка.

— Кои са тези жени? — питам я един ден.

— Тази отляво е Мерилин Монро, а другата отдясно е Мадхубала.

— Кои са те?

— И двете са били прочути актриси, но са умрели млади.

— Защо държиш снимките им?

— Защото и аз искам да умра млада. Не искам да умирам стара и немощна. Видя ли снимката на Шакила в последния брой на „Филм Дайджест“? Била е звезда през петдесетте; сега сигурно е на деветдесет години. Виж колко стара и съсухрена изглежда. И точно такава ще я запомнят хората след смъртта й. Като стара, сбръчкана и изпита. Но хората винаги ще помнят Мерилин Монро и Мадхубала като млади, защото са умрели млади. Последният образ, който хората пазят за теб, е как си изглеждал при смъртта си. И аз, като Мадхубала, искам да оставя след себе си спомена за младост и красота, непресъхваща грация и чар. Не искам да умра на деветдесет. Как само ми се иска понякога да спра всички часовници на света, да строша всички огледала и да замразя младото си лице във времето.

При тия думи в мен се разлива странна тъга. В определен смисъл и Нилима е сирак, като мен. Но за разлика от мен, има по-голямо семейство — почитатели, продуценти и режисьори. И е готова да направи най-голямата жертва за тях. За да могат винаги да я помнят като млада жена.

За първи път съм щастлив, че не съм кинозвезда.

* * *

В дома на Нилима идва известен продуцент. Нилима е много развълнувана. Вярва, че ще й предложи роля и тя отново ще застане пред камерата. Прекарва целия ден в гримиране и проби на различни тоалети.

Продуцентът идва вечерта. Той е нисък и плешив, с голямо шкембе. Наредено ми е да поднеса гулаб джамуни, самоса и шербет.

— Чудесна роля за вас, Нилима джи — казва продуцентът. — Винаги съм ви бил голям почитател. Гледал съм „Жена“ петнайсет пъти. Сцената на смъртта. О, боже, щях да умра. Затова и съм решил да ви измъкна от уединението. Този филм, за който вече съм хванал един от най-добрите режисьори, е ориентиран към жената. Предлагам ви фантастична роля.

— Кой е режисьорът, с когото сте се договорили?

— Чимпу Дхаван.

— Но той не е ли комедиен режисьор?

— И какво от това? Така или иначе, във филма ще има известна доза комедия. За главните роли вече съм се разбрал с Шахрукх Хан и Табу[3].

— Не разбирам. Вече имате главна героиня. Две главни героини ли има?

— Не.

— Тогава какво ще прави Табу?

— Тя е главната героиня.

— А каква роля предлагате на мен?

— О, не разбрахте ли? Предлагам ви ролята на майката на Шахрукх Хан.

Нилима го изритва от дома си още на мига.

Продуцентът си тръгва, пръхтейки. „Разглезена кучка, какво си мисли? Още си се представя като главна героиня. Виждала ли се е в огледалото? Има късмет, че не я поканих за бабата. Ха!“

Помислих си, че като за комедийна сцена, ситуацията си я бива.

Любовникът на Нилима отново е идвал. Но този път положението е по-сериозно. Тя е в леглото с дълбока порезна рана над лявата вежда и бузата й е отекла. Трудно й е да говори.

— Трябва да повикаме полицията, госпожо, да арестуват тази свиня — убеждавам я аз, докато дезинфекцирам раните й.

— Не, Рам, ще се оправя.

— Поне ми кажете как се казва.

Тя дрезгаво се изсмива.

— Каква полза? Не се безпокой, този мъж вече никога няма да се върне. Окончателно скъсах с него. Затова той ми стори това. Ако някога се върне, ще се изплюя върху него.

— И колко дълго ще страдате безмълвно? Вижте какво е направил с лицето ви.

— Това е съдбата на жената — да страда безмълвно. И това, което направи с лицето ми, е нищо в сравнение с това, което стори с останалата част от тялото ми. Искаш ли да видиш? Погледни тогава.

Тя разкопчава блузата и сутиена си. За първи път в живота си виждам голи женски гърди. Те са големи и увиснали като виме на крава. Присвивам се от ужас, когато съзирам белезите от изгаряния от цигара по целите й гърди, като малки черни кратери по гладката бяла плът. Разплаквам се.

Нилима също плаче.

— Не искам вече да живея с маска. Правила съм си достатъчно лифтинги на лицето, достатъчно козметични процедури. Искам веднъж в живота си да бъда истинска жена. Ела тук, дете мое — казва тя и придърпва лицето ми към гърдите си.

Не знам какво си мисли Нилима Кумари, когато ме притегля към гръдта си. Не знам дали ме вижда като син или любовник, дали иска да забрави болката си, или просто да изпита евтина тръпка. Но гушейки лицето си в гърдите й, съзнанието за външния свят се стопява и за първи път в живота си чувствам, че вече не съм сирак. Че имам истинска майка, чието лице мога да видя, чиято плът мога да докосна. И соленият вкус на сълзите ми се смесва с потта и уханието на тялото й в най-затрогващото преживяване в тринайсетгодишния ми живот. Стопяват се всички болки и страдания, всички обиди и унижения, изпитани през годините. Искам да спра всички часовници на света и да замразя този миг завинаги. Макар да е съвсем кратък, той създава толкова истинно усещане, че никоя актьорска игра не би могла да го наподоби.

Затова няма да се опитвам да опиша този епизод като драма, трилър или трагедия. Той надхвърля границите на всички жанрове.

Двамата с Нилима никога не заговаряме за онази сутрин. И случилото се тогава никога не се повтаря. Но и двамата живеем със съзнанието, че животът ни е бил необратимо променен.

Тя иска да свали маската си, но няма душевните сили да го направи. И отказва да приеме помощта ми. Неизбежната съдба на кралица на трагедията я тегли още по-настойчиво. Става по-потисната. Пие толкова много, че почти не съзнава света около себе си. Уволнява камериерката и готвачката. Само аз оставам в апартамента. И тогава тя се подготвя за най-голямата роля в живота си.

Нилима Кумари ме моли да подредя всички филмови списания с нейни снимки на купчина. Лично нарежда всички награди и статуетки, като слага платинените отпред, а златните и сребърните зад тях. Облича най-скъпото си сари и слага най-изящните си бижута. Прекарва три часа пред огледалото, за да направи лицето си по-красиво отвсякога. След това изхвърля всички гримове в тоалетната. Отива при шкафчето с лекарства и изхвърля всички козметични продукти. После отваря шишенцето с обезболяващите, предписани на майка й. Не знам колко таблетки изпива.

Накрая влиза в спалнята си и слага във видеото касетата с „Мумтаз Махал“. Сяда на леглото и натиска бутона „Старт“ на дистанционното. Филмът започва. Нилима ме праща за зеленчуци от пазара и се настанява да чака.

Същата вечер, когато се прибирам от пазара, я намирам заспала на леглото като красива млада невеста. Но и без да докосвам студената й кожа, знам, че е мъртва. В ръцете си стиска статуетка.

„Национална награда за най-добра актриса. Присъжда се на г-ца Нилима Кумари за ролята й в «Мумтаз Махал», 1985 г.“

Това, което виждам пред себе си, може да бъде описано само като най-висша драма.

Гледам мъртвото тяло на Нилима Кумари и не знам какво да правя. Сигурен съм само, че няма да отида в полицията. Те са напълно способни да ми лепнат вината и да ме арестуват за убийство. Затова правя единственото логично нещо. Бягам в чаула в Гхаткопар.

— Защо си тук? — пита ме Салим.

— И аз бях уволнен, точно като камериерката и готвачката.

— Какво ще правим сега? Как ще си плащаме наема за стаята?

— Не се притеснявай, тя ми беше предплатила за следващите два месеца. Сигурен съм, че дотогава ще си намеря нова работа.

* * *

Всеки ден, когато съм в чаула, ме е страх, че ще дойде джип мигащи червени светлини и ще ме отведе, но нищо не се случва. И във вестниците няма новини за смъртта на Нилима Кумари. Междувременно получавам работа в леярна.

Откриват тялото й месец по-късно, и то само защото съседите се оплакали от миризмата. Разбиват вратата и влизат. В хола и в първите четири спални няма нищо. В петата намират разлагащ се труп. Сарито изглежда ново, накитите лъщят, но лицето и тялото са неузнаваеми. Откарват тялото с бели маски на лицата и изхвърлят статуетката на боклука. Потвърждават самоличността й от зъбния картон. И когато разбират коя е, публикуват снимката на разложеното й тяло на първа страница на всички вестници. „Нилима Кумари, прочутата Кралица на трагедията от недалечното минало, се самоуби на четирийсет и четири годишна възраст. Силно разложеното й тяло бе открито едва месец по-късно в дома й.“

Ето това вече наричам трагедия.

Смита изпуска дълга въздишка.

— Нищо чудно, че филмовите звезди са толкова невротични! Знаеш ли, и аз съм гледала „Мумтаз Махал“ и винаги съм искала да разбера загадката на тази златна гривна. Чудя се какво ли е казала Нилима Кумари на крадеца.

— За съжаление, това ще си остане тайна. Сега само за Нилима Кумари ли ще си говорим, или да ви кажа какво стана на шоуто?

Смита неохотно натиска „Старт“.

В студиото кипи трескава подготовка. Намираме се по средата на дългата пауза. Продуцентът на шоуто, висок мъж с дълга коса като на жена — или рок звезда — е зает да се съвещава с Прем Кумар в един ъгъл. След като си тръгва, Прем Кумар ми махва да отида при него.

— Вижте, господин Томас — казва ми той, — справяте се фантастично. Вече имате един милион рупии. Кажете, какво мислите да правите сега?

— Какво имате предвид?

— Дали ще се откажете, или ще играете за наградата от един милиард? Не забравяйте, че сега можете да изберете „Игра или плащане“.

— Тогава сигурно ще се откажа. Дотук имах късмет, но той може и да е свършил.

— Това ще бъде много жалко, господин Томас. Смятаме, че ако продължите да играете и спечелите шоуто, можете да се превърнете в най-големия образец за подражание на младежта в страната. Затова ние, от „Кой ще спечели един милиард“, решихме да улесним победата ви. Помните ли как ви помогнах с втория въпрос? Ако не бях сменил въпроса, щяхте да си тръгнете без пукната рупия в джоба. Искам да направя същото и със следващите три въпроса. Обещавам ви, че ако се съгласите да играете, ще ви помогнем да спечелите, защото това искаме. Това ще бъде най-хубавото нещо, случвало се в нашето шоу.

— Какви въпроси сте намислили?

— Всъщност няма значение, защото тайно ще ви казваме отговорите предварително. Щом ми повярвахте за въпрос номер две, съм сигурен, че можете да ми се доверите и за въпроси номер десет, единайсет и дванайсет. Разбрахме ли се?

— Е, след като ми гарантирате победа, трудно бих могъл да ви откажа. Какъв е следващият въпрос?

— Отлично — Прем Кумар плясва с ръце и повиква продуцента. — Били, господин Томас се съгласи да продължи при „Игра или плащане“. — После се обръща към мен и прошепва. — Добре, да ви кажа за следващия въпрос. Ще ви попитам: „Каква е дължината на «Палк Стрейт» от Индия до Шри Ланка?“ Възможностите ви за избор ще бъдат: А) 64 км, Б) 94 км, В) 137 км или Г) 209 км. Верният отговор ще бъде В) 137 км. Разбрахте ли?

— Да. Но как да съм сигурен, че това е правилният отговор?

— О, не ни ли вярвате, господин Томас? Е, не ви виня. Все пак говорим за един милиард рупии. Затова ще ви докажа. Ето, погледнете в тази книга. Сигурен съм, че познаваш, цифрите. — Той вади бележник, в който има купища въпроси и отговори. Посочва ми един — същият, който ми зададе. И отговорът е същият — 137 км.

— Сега доволен ли сте, че няма да ви измамя?

Аз кимвам.

— Добре тогава. Връщайте се на мястото си, а след секунда идвам и аз.

Започва музикалният сигнал и светва знакът „Аплодисменти“. Прем Кумар се обръща към публиката.

— Дами и господа, намираме се на исторически кръстопът в шоуто. Имаме състезател, който достигна магическата сума от един милион рупии. Сега той трябва да реши дали ще продължи да се състезава за голямата награда, или ще се оттегли от играта. Настъпи моментът на истината, господин Томас. Какво е вашето решение? Ще играете, за да спечелите, или ще се откажете? Помнете обаче, че ако играете рискувате да изгубите всичко, което сте спечелили досега. Какво ще кажете? — и насърчително ми се усмихва.

— Ще играя — казвам меко аз.

— Моля? Бихте ли го повторили по-високо?

— Ще играя — повтарям аз силно и уверено.

В публиката се чуват ахкания. Някой казва „О, боже!“, друг „Какъв идиот!“

— Това вашето финално, окончателно решение ли е?

— Да — потвърждавам аз.

— В такъв случай ние творим история, дами и господа — ликува Прем Кумар. — Имаме състезател, който е готов да рискува всичко. Преди също имахме един такъв, който рискува всичко… и загуби. Днес ще видим дали господин Томас може да твори история и да спечели най-голямата награда в историята. Добре, значи сме готови за последните три въпроса в „Игра или плащане“. Моля ви силно да го аплодирате.

Чува се барабанно кресчендо. На екрана светва „Игра или плащане“. Публиката става на крака и въодушевено ръкопляска. След като музиката стихва, Прем Кумар се обръща към мен.

— Добре, господин Томас, натрупахте един милион рупии и стигнахте до кръга на внезапната смърт, който ние наричаме „Игра или плащане“. Или ще спечелите един милиард, или ще изгубите всичко. И така, идва ред на въпрос номер десет за десет милиона — да, десет милиона рупии. Ето го и него. През коя година Нилима Кумари, Кралицата на трагедията, спечели Националната награда…

— Но това не е въпро…

— Моля ви, господин Томас, не ме прекъсвайте по средата на въпроса. Нека довърша — казва той строго. — Както вече казах, през коя година Нилима Кумари, Кралицата на трагедията, спечели Националната награда: А) 1984, Б) 1988, В) 1986 или Г) 1985?

Аз впервам яростен поглед в Прем Кумар. Той мазно и самодоволно се усмихва. Сега разбирам. Това, което ми каза в паузата, е било трик да ме подмами да продължа. Но не е взел под внимание късмета ми. Той все още се държи.

— Знам отговора. „Г“, 1985.

— Какво? — Прем Кумар е като ударен от гръм. Толкова е изненадан, че забравя да ме попита дали съм сто процента сигурен. Натиска механично бутона и светва правилният отговор. „Г“.

Прем Кумар има вид на призрак.

— Господин… господин Томас… току-що спечели д-де-сет милиона рупии — заеква той, напълно шашнат.

Публиката полудява. Всички стават на крака и аплодират. Някои танцуват по пътеките.

Прем Кумар избърсва потта от челото си и отпива голяма глътка лимонада.

Това, което трябваше да бъде трагедия, се оказа фарс.

[1] Здравей, хей (поздрав) — Бел.прев. ↑

[2] Висшата каста (варна) в традиционното индийско общество от индийския щат Махаращра. — Бел.прев. ↑

[3] Табасам Хашми (р. 1970 г.) — една от най-популярните индийски актриси. — Бел.прев. ↑

Кс гкрз опкну или една любовна история
100 000 000

Храна. Само това виждам, чувам, мисля и подушвам на претъпканата и шумна железопътна гара, на която стоя със своята памучна риза и дънки „Ливайс“ от два часа насам. Ако известно време не ядете, гладът просто се свива и умира. Но ако не се храните дълго — а аз не съм хапвал от вчера следобед, мозъкът ви започва да се държи странно. Навсякъде около себе си виждам само хора, които ядат и пият. Носът ми следва миризмата на храна като куче, подушващо кокал. От аромата на пресни джалеби, пури и качори ми се завива свят. Дори от такива обикновени неща, като сварени яйца, които никога не съм обичал, устата ми се изпълва със слюнка. Но когато бъркам в джоба си, намирам само монетата от една рупия, а след нощта, в която изгубих своите петдесет хиляди рупии, тя вече не ми изглежда толкова късметлийска. Ближа напуканите си устни и се чудя как да притъпя глада.

Вече съм готов да разменя електронния си часовник „Касио“ за порция чхоле бхатуре[1], когато погледът ми попада на таблото за афиши до лавката на гарата. Там пише просто: „М — само на един километър“. Веднага ми прещраква къде ще получа храна. Безплатно.

Напускам гарата на Агра и започвам да търся голямата табела „М“. Правя един-два погрешни завоя, питам няколко магазинери и накрая я откривам в средата на скъп пазар. Спретнатите служители в „Макдоналдс“ ме гледат подозрително, но не ме изхвърлят. Не могат да обърнат гръб на клиент, облечен в дънки „Ливайс“, колкото и закъсал да изглежда. Заставам до един от дървените контейнери, онези е подвижните капаци. Издебвам никой да не гледа и бързо пъхам ръка вътре. Изваждам колкото мога повече кафяви хартиени пликчета и след като се поизмивам от мръсотията в тоалетната, си излизам.

Първият ми опит в ровенето в кофи за боклук се оказва доста успешен. Сядам на една зелена дървена пейка отвън и доволно похапвам недоизяден зеленчуков бургер, пилешки ноазети, две почти пълни порции пържени картофки и половин чаша „Севън ъп“. Ровенето в боклука е част от живота на бездомното дете. Познавам момчета, които живееха на остатъци, открити в климатизирания вагон на „Раджадхани експрес“. Имаше и други, които бяха пристрастени към пицата с пеперони от „Пица Хът“ и всяка вечер успяваха да се сдобият с поне седем-осем идеални парчета от контейнера зад заведението. Но всички бяха единодушни, че най-лесният начин да се навечеряш без пари е да се присламчиш към сватбена процесия. Салим беше спец в това. Единственото изискване е да си облечен спретнато и да носиш подходящи обувки. Смесваш се с гостите и после се нареждаш на бюфета. Роднините на булката мислят, че си от страната на младоженеца и обратното. Можеш да изпиеш десет-петнадесет безалкохолни, да се нахраниш обилно и да се насладиш на богатото разнообразие от десерти. Можеш дори да мъкнеш няколко прибора от неръждаема стомана. Салим се е сдобил с почти цял сервиз. Но се отказа от този си навик след един инцидент в Нариман пойнт, когато се вмъкнал в сватба, на която семействата на булката и младоженеца стигнали до ръкопашен бой. Салим бил напердашен и от двете страни.

След като успявам да залъжа глада си, решавам да изследвам този непознат град. Разхождам се по алеите, пълни с рикши, пешеходци и крави. Възхищавам се на изящните дантели на старомодни хавели[2], поглъщам уханията, носещи се от колички за дюнери и вегетариански дхаба[3], бърча нос от вонята от отворените канали и табакчийници. Чета огромните плакати, залепени на всяко свободно място, подканящи хората да гледат нови филми или да гласуват за стари политици. Виждам стари, сбръчкани занаятчии, застанали пред полуразрушените си магазини, да изработват причудливи фигури от мрамор, и изтупани млади търговци, продаващи мобилни телефони в климатизирани салони. Откривам, че богатите в Агра са същите като богатите в Делхи и Мумбай, живеят в къщи от мрамор и плексиглас с охрана и аларми. И копторите не се различават. Същите ръждясали ламарини вместо покриви, същите голи деца с подути кореми, въргалящи се в калта заедно с прасетата, докато майките им мият съдове във вода от канавките.

Вървя по виещ се прашен път и изведнъж виждам река. Водата е жълтеникавозелена и кална. Спадащото й ниво показва, че сезонът на мусоните още не е настъпил. По течението се носят парчета дърво и пластмаса. Да бе друго място, щях да проследя с поглед лъкатушещия им път, да се наведа и видя докъде стига водата по наклонения бряг, да се взирам да видя някое мъртво тяло, плаващо по повърхността. Но не и тук, не сега. Очите ми са приковани от нещо, което виждам от другата страна. Сияйна бяла сграда, издигаща се над квадратните си основи като великолепен купол, със заострени арки и сводести ниши. От четирите страни има копиевидни минарета. Зданието блести на слънцето в тюркоазното небе, подобно на луна от слонова кост. Красотата му ме поразява.

Като че след цяла вечност аз се обръщам към първия минувач, мъж на средна възраст с кутия за обяд.

— Извинете, можете ли да ми кажете коя е тази сграда от другата страна на реката?

Той ме поглежда, сякаш не съм с всичкия си.

— Аре, ако не знаеш това, какво изобщо правиш в Агра? Това е Тадж Махал, кретен.

Тадж Махал. Осмото чудо на света.[4] Чувал съм за него, но никога не го бях виждал на снимка. Стоя, омагьосан от величието на мавзолея, от сенките, които плуващите в небето облаци хвърлят върху купола му, от промяната на светлината, заради която цветът на гладкия мрамор от бледокремав преминава в охра и после — в алабастър. Загубата на петдесетте хиляди рупии, тревогата къде ще се нахраня следващия път и къде ще се подслоня за през нощта, страхът да не бъда заловен от полицията — всички те избледняват пред чистотата и съвършенството на Тадж Махал. Веднага решавам, че още същия ден трябва да го видя отблизо.

След трийсет минути бързо ходене по брега стигам до внушителната порта от червен пясъчник. Голяма бяла табела гласи:

„Такси за посещение в Тадж Махал:

Индийци — 20 рупии.

Чужденци — 20 долара.

Понеделник — почивен ден.

Петък — вход свободен“.

Поглеждам ръчния си часовник „Касио“, показващ деня и датата: петък, 12 юни. Изглед днес е щастливият ми ден.

Минавам през детектора за метали, пресичам предния двор от червен пясъчник и сводестата порта, и там, пред очите ми, се възправя Тадж Махал в цялата си красота и великолепие, блестящ на следобедната мараня. Попивам с поглед аранжираната градина с фонтаните и широките алеи, огледалното езеро с танцуващия във водата образ на Тадж Махал и едва тогава забелязвам безмерните тълпи. Просто кипи от туристи — млади и стари, богати и бедни, индийци и чужденци. Навсякъде проблясват светкавици, чуват се гласове, а полицаи със строги изражения и палки се опитват да въдворяват ред.

След половинчасова безцелна обиколка забелязвам група добре изглеждащи западни туристи, въоръжени с камери и бинокли, съсредоточено слушащи възстаричкия си гид в основата на зданието. Дискретно се присъединявам към тях. Гидът сочи мраморния купол и с рязък тон говори:

— Обясних ви за архитектурните особености на двора от червен пясъчник, Чоук-и Джило Кхана, който току-що пресякохме. Сега ще ви разкажа и за историята на Тадж Махал.

Един ден през 1607 г. принц Хуррам от династията на Моголите се разхождал по Мина Базар в Делхи, когато зърнал момиче, продаващо коприна и стъклени мъниста на малка сергия. Той бил запленен от красотата й и на мига се влюбил в нея. Но минали пет години, преди най-после да успее да се ожени за нея. Истинското й име било Арджуман Бану, но той й дал ново — Мумтаз Махал. По онова време тя била на деветнайсет, а той — на двайсет. Мумтаз Махал била племенница на Нур Джахан, или Меруниса, съпругата на Джахангир, която на свой ред била племенница на персийската царица Акбар, Билгис Бегун. Мумтаз и Хуррам се оженили през 1612 г. и през следващите осемнайсет години им се родили четиринайсет деца. Царицата неотлъчно следвала съпруга си при всичките му пътувания и военни походи. Била негов другар, съветник и вдъхновение за милосърдие и щедрост към слабите и нуждаещите се. Починала при раждане на седми юни 1630 г. в Бурханпур, само три години след възкачването на Хуррам на трона като император Шах Джахан. На смъртното си легло Мумтаз изтръгнала четири обещания от императора: че ще издигне мавзолей, достоен за красотата й, че няма да се жени за друга, че ще бъде добър с децата им и че ще посещава гробницата й на всяка годишнина от смъртта й. Твърди се, че императорът бил тъй съкрушен, че косата му побеляла за една нощ. Но любовта му била тъй силна, че наредил да построят за нея най-величествения мавзолей на света. Работата започнала през 1631 г. Нужни били двайсет и две години и дружните усилия на над двайсет хиляди занаятчии и майстори от Персия, Отоманската империя и даже Европа, а резултатът бил това, което виждате пред себе си — Тадж Махал, описан от Рабиндранат Тагор[5] като „сълза на бузата на времето“.

Едно младо момиче в тесни панталони вдига ръка.

— Извинете, а кой е Тагор?

— О, той е прочут индийски поет, спечелил Нобеловата награда. Можем да го сравним, да речем, с Уилям Уърдсуърт — отговаря гидът.

— Уилям кой?

— Няма значение. Както казвах, архитектурният комплекс на Тадж Махал се състои от пет основни елемента: Дарваза — портата, Багича — градината, Масджид — джамията, Наккар Хана — къщата за почивка, и Рауза — главният мавзолей. Самата гробница е разположена вътре в Тадж Махал, който ще разгледаме след минута. Там ще ви покажа деветдесет и деветте имена на Аллах върху гроба на Мумтаз както и символите на властта, положени в гроба на Шах Джахан. Тези кенотафи, в съответствие с моголската традиция, са само имитации на истински ковчези, които лежат в неукрасената подземна крипта. Мавзолеят има площ от 57 квадратни метра. Централният купол е 24,5 метра висок и 17,7 метра в диаметър, заобиколен от външна обвивка, висока почти 61 метра. Минаретата от четирите страни са високи по 40 метра. Ще видите колко сложна е изработката от онова време, тъй като дори и трисантиметровите декоративни елементи съдържат по повече от 50 инкрустирани камъни. Обърнете внимание и на изписаните стихове от Корана, чиито букви изглеждат с еднаква големина, независимо от височината, на която са разположени.

Като паметник на вечната любов, Тадж Махал разкрива тайните си на онзи, който знае как да цени истинската красота. Ще забележите, че правоъгълната основа на Тадж Махал сама по себе си е символ на различните страни, от които можете да погледнете женската красота. Портата е като булото над женското лице, което трябва да бъде много внимателно и бавно повдигнато в сватбената нощ. Подобно на бижу, Тадж Махал блести на лунните лъчи, уловени от полускъпоценните камъни в мрамора. Той е розовеещ сутрин, млечнобял привечер и златен, когато изгрее луната. Казват, че тези промени отразяват различните настроения на жената. Сега ще ви въведа в мавзолея. Моля, събуйте обувките си и ги оставете тук.

Туристите свалят обувките си и влизат в главния мавзолей. Аз оставам навън и се опитвам да припиша цветовете на купола с променящите се настроения на Нилима Кумари.

Някой леко ме потупва по рамото. Обръщам се и виждам, че ме гледат очилат чужденец, съпругата му и двете деца. Мъжът е окичен с всякакви джаджи, от цифрова камера до мини диск плейър.

— Извинете, говори английски? — пита той.

— Да — кимвам аз.

— Моля, разкажете малко за Тадж Махал. Ние сме туристи, от Япония. За първи път във ваш град. Пристигнали днес.

Понечвам да му кажа, че и аз съм за първи път в този град, но любопитното му лице сякаш ме моли. Имитирайки сериозния тон на гида, аз започвам да разказвам, каквото съм запомнил:

— Тадж Махал е бил построен от император Хуррам за съпругата му Нурджахан, известна още като Мумтаз Бегум, през 1531 г. Срещнал я, докато продавала гривни в една градина, и се влюбил в нея, но се оженили едва деветнайсет години по-късно. Тя се била с него във всички битки и го дарила с осемнайсет деца за четиринайсет години.

Японецът ме прекъсва.

— Осемнайсет деца за четиринайсет години? Сигурен ли сте? — пита той, усъмнен.

— Разбира се — упорствам аз, — явно някои са били близнаци. Както и да е, при раждането на деветнайсетото дете Мумтаз починала в Султанпур на шестнайсети юни. Но преди да умре, помолила царя за четири услуги. Първо, да построи Тадж Махал, второ, да не бие децата им, трето, да боядиса косата си бяла, и четвърто… това не го помня, но не беше важно. Както виждате, Тадж Махал се състои от порта, градина, къща за гости и гробница.

Японецът ентусиазирано кима с глава.

— Да. Да. Видяхме портата и градината. Сега да видим гробницата. Но къде е къщата за гости?

Аз свъсвам вежди.

— Не ви ли казах, че истинските гробове са под земята? Така че всичко отгоре трябва да е било къща за гости. Вътре в мавзолея ще видите гробницата на Мумтаз и на императора. Не забравяйте да обърнете внимание на символа с деветдесет и деветте скъпоценни камъни, а по стените на всеки три сантиметра ще виждате гравирани петдесетте имена на Бога. Стиховете на стените означават всичките едно и също независимо от различните букви. Вълшебно, нали? Запомнете, че куполът е висок 160 метра, а минаретата — по 17. Освен това, ако погледнете Тадж Махал от различни ъгли ще видите различните була на жената в сватбената й нощ. Опитайте. И да не забравя да ви кажа за Тагор, знаменитият ни поет, който спечелил Нобеловата награда с поемата си за Тадж Махал, озаглавена „Шамар по бузата на Уилям Уърдсуърт“.

— Наистина ли? Гледай ти! Интересно. В пътеводителя не се споменава нищо такова. — Той се обръща към жена си и заговаря бързо-бързо на японски. После пък превежда за мен. — Казвам на съпругата си колко добре, че не взели скъп гид. Вие толкова хубаво разказва всичко. Много благодарим. Аригато.

Покланя се и пъха нещо в ръката ми. Аз също се покланям. Когато семейството отминава, отварям юмрук и виждам грижливо сгъната банкнота от петдесет рупии. Само за пет минути работа!

Сега вече знам две неща: искам да остана в града на Тадж Махал и с удоволствие ще стана туристически гид.

Когато най-после успявам да се откъсна от мраморния мавзолей, вече пада здрач и той е облян в червеникави цветове. Трябва да си намеря подслон за през нощта. Виждам едно бездомно момче. То е приблизително на моята възраст, с бяла тениска, сиви панталони и сини джапанки. Стои неподвижно и наблюдава някаква препирня на улицата. Аз внимателно го потупвам по рамото.

— Извинявай — казвам.

Той се обръща и ме поглежда с най-добрите очи, които някога съм виждал. Усещам дружелюбност, любопитство и топлина в изразителните му кафяви очи.

— Извинявай — повтарям аз, — нов съм тук. Можеш ли да покажеш къде да преспя?

Момчето кима с глава и казва:

— Узо к фикс кс чка лгксиз.

— Моля?!

— Икхз скпд узо фикс кс чка лгксиз — повтаря той, размахвайки ръце.

— Прощавай, ама не го разбирам този език. Извинявай за безпокойството. Ще питам някого другиго.

— Еджоп бкггс хз — настоява той и ме дърпа за ръката.

Започва да ме влачи по посока на пазара. Чудя се дали да не се отскубна, но лицето му е толкова мило, че се оставям да ме води. Той върви по много особен начин, сякаш на пръсти. Превежда ме през подобни на заплетени странични улички и алеи, и след петнайсет минути се озоваваме пред голяма сграда. На месинговата табелка, поставена до масивната желязна врата, се чете: „Свапна Палас“. Момчето отваря вратата и двамата влизаме вътре. В имението има извита автомобилна алея, широка морава с боядисана люлка и фонтан. Двама градинари косят тревата. Униформен шофьор лъска паркираната на алеята стара „Контеса“[6]. Приятелят ми явно е познат на обитателите на имението, тъй като никой не се опитва да го спре, докато ме води по алеята към резбованата дървена врата на къщата и натиска звънеца. Вратата отваря мургава млада и красива прислужница. Поглежда го и казва:

— А, ти ли си, Шанкар? Какво правиш пак тук? Знаеш, че госпожата не обича да влизаш от тук.

Шанкар посочва към мен.

— Дз изао кс нккх.

Прислужницата ме оглежда от глава до пети.

— О, значи Шанкар е довел нов наемател. Не мисля, че останаха свободни стаи, но ще повикам госпожата.

И тя изчезва във вътрешността на къщата.

Сега на входа се появява жена на средна възраст. Носи скъпо копринено сари и тонове златни накити. Носи тежък грим. Може на младини да е била красавица, но за разлика от Нилима Кумари, лицето й е изгубило блясъка си. Освен това устните й са тънки и стиснати, което й придава доста суров вид. Не ми допада от самото начало.

Шанкар силно се развълнува от появата на жената.

— К гкрз укдж кджху — казва той, широко усмихнат, но жената дори не забелязва присъствието му.

— Кой си ти? — пита ме тя, като оглежда дрехите ми. — И защо си с Шанкар?

Присвивам се под изпитателния й поглед.

— Казвам се Раджу Шарма. — Няма как да използвам истинското си име, след като убих непознат във влака.

— Значи си брамин? — пита тя и погледът й става още по-подозрителен. Трябваше да се сетя, че тъмнокож брамин е чудо невиждано.

— Да, за първи път съм в Агра. Дойдох да питам дали мога да отседна някъде.

— Имаме пристройка, в която пускаме наематели. — Обръщам внимание, че използва царственото „ние“. — Точно сега нямаме места, но ако можете да изчакате седмица, ще ви уредим стая. Ще ви струва четиристотин рупии на месец, които се предплащат в пълен размер в началото на месеца. Ако ви устройва, Ладжванти ще ви покаже пристройката. Но ще трябва да измислите нещо за една седмица.

— Благодаря, госпожо — отговарям аз на английски, — ще взема стаята и ще ви платя четиристотин рупии другата седмица.

Жената рязко ме изглежда, когато заговарям на английски. Строгите й черти поомекват.

— Вероятно можете да останете при Шанкар една седмица. Ладжванти, покажи му пристройката.

Това е краят на интервюто, проведено на вратата.

Ладжванти ме придружава до пристройката, която се намира непосредствено зад основната къща и която се оказва северноиндийския еквивалент на чаула. Има дворче, павирано с огромни камъни, и свързани стаи около него, поне трийсет на брой. Стаята на Шанкар е почти в средата на източния коридор. Той отключва и двамата влизаме вътре. Има само едно легло и вградена алмира, както и малка кухничка, точно като в чаула в Гхаткопар. Тоалетните са общи и се намират в края на западния коридор. Къпането може да става само в средата на дворчето, под общинската чешма, пред погледите на всички обитатели. Ладжванти ни показва собствената си стая, осем стаи преди тази на Шанкар. А моята ще бъде четири стаи след нея.

Преди Ладжванти да се върне в имението, набързо я питам:

— Извинете, какво е това момче Шанкар? Току-що се запознах с него пред Тадж Махал.

Тя въздъхва.

— Сирак, който живее тук. Всички много го обичаме. Бедничкият, има някакъв проблем с мозъка и не може да говори разумно, издава само нечленоразделни звуци. По цял ден се скита из града. Госпожата е тъй добра да му дава квартира безплатно и даже пари за храна. Иначе отдавна да са го прибрали в лудницата.

Аз съм шокиран. Шанкар ми изглеждаше интелигентно момче, просто с говорен дефект. Може би и преценката ми за госпожата не е точна. Предвид добрината, която прави на Шанкар, не може да е толкова строга, колкото изглежда.

— Ами госпожата? Разкажи ми за нея.

И като историк, излагащ родословното дърво на някоя императрица, Ладжванти ми разяснява впечатляващия произход на работодателката си.

— Истинското й име е Кралица Свапна Деви, но ние я наричаме просто „госпожо“ или „Рани Сахиба“. Баща й е бил владетел на княжество Джамгар, Раджа Шивнатх Сингх от династията Ратхоре. Дядо й по майчина линия — Раджа Рави Пратап Сингх, първоначалният собственик на този хавели, бил владетел на Дхарела, близо до Агра. Едва на двайсет, Свапна Деви се омъжила за сина на владетеля на Бхадохи, Кунвар Пратап Сингх, принадлежащ на династията Гаутам, и се преместила във Варанаси, където семейството притежавало имение. За съжаление, съпругът й, младият принц, се поминал само две години след сватбата, но тя не се омъжила повторно. Останала да живее във Варанаси още дванайсет години. Междувременно дядо й, Раджа Рави Пратап Сингх, починал и й завещал хавели. И така, тя се преместила в Агра и живее тук вече десет години.

— Ами деца?

Ладжванти поклаща глава.

— Не, няма деца, затова си запълва времето с благотворителност и обществена дейност. Тя е може би най-богатата жена в Агра и има много връзки. Полицейският комисар и районният съдия обядват всяка седмица в дома й, така че не си прави илюзии, че ще можеш да живееш тук, без да си плащаш наема. Ако на първо число не платиш, на второ излиташ. Добре го запомни.

Същата вечер Шанкар ми сготвя и настоява да спя в леглото му. Той самият ляга на твърдия каменен под. Добротата му ме трогва до сълзи. Фактът, че и той е сирак като мен, дава началото на дълбока връзка помежду ни, на нещо повече от приятелство, от другарство. Връзка, която не може да се изкаже с думи.

Тази нощ в Агра вали.

* * *

След седем дни трябва да платя на госпожата четиристотин рупии, така че не губя време да се сдобия с познанията, нужни ми за избраната работа. Петдесетте рупии ми стигат, за да вляза два пъти в Тадж Махал, а Шанкар ми заема още десет, за да вляза и трети път. Прикачам се към групи от западни туристи, слушам англоговорещите гидове и се опитвам да запаметя колкото мога повече факти и цифри. Не е особено трудно — сякаш ми е в кръвта. Може Мумтаз Махал да е била моя далечна прабаба. Или баща ми да е бил от рода на Моголите. Както и да е, до четвъртия ден вече съм събрал достатъчно познания за Тадж Махал, за да дръзна да се присъединя към редиците на стотиците нелицензирани гидове в Агра. Въртя се около портата от червен пясъчник и предлагам услугите си на западни туристи, дошли да видят мавзолея под палещото юнско слънце. Първите ми „клиенти“ са група първокурснички в колеж от Англия с лунички, слънчев загар, пътнически чекове и доста оскъдно облекло. Слушат внимателно, не ми задават трудни въпроси, правят много снимки и ми дават банкнота от десет лири като бакшиш. Чак когато обменям банкнотата в бюрото, разбирам, че съм получил седемстотин и петдесет рупии, при това след приспадането на десетпроцентовата комисиона. Почти достатъчно за наем през следващите два месеца!

След седмица се местя в собствена стая в пристройката, но дотогава научавам много неща за Шанкар. Откривам, че езикът му не е низ от нечленоразделни безсмислици. Макар на нас да ни звучат нелепо, за него те притежават конкретна вътрешна свързаност. Разбрах, че любимите му ястия са чапати и леща. Мрази патладжани и зеле. Не се интересува от играчки. Притежава завидна дарба и може да нарисува човек до най-малката подробност само по памет. Също като мен сънува майка си. Две нощи го чувам да плаче „Мамо, мамо“ насън. И знам, че дълбоко в себе си е способен да изрече много повече от абсурдни срички.

Животът с него явно е имал психологичен ефект върху мен, защото сънувам висока млада жена в бяло сари и с бебе на ръце. Вятърът бучи зад нея и косите й скриват лицето й. Бебето я гледа в очите и сладко гърголи: „Мамо, мамо…“ Майката отваря уста, за да отвърне на детето, но от устните й излиза само „К Гкрз Укдж Уксу“. Бебето изпищява и пада от скута й. Аз се събуждам и проверявам дали езикът ми си е на мястото.

През следващата една година в Агра се сдобивам с тонове информация за Тадж Махал. Научавам интимни детайли за живота на Мумтаз Махал, като, например, че четиринайсетото дете, при чието раждане е починала, се казвало Гаухарар. Запаметявам куп подробности за построяването на мавзолея, като, например това, че държавната хазна дала 466,55 кг чисто злато, равняващо се на шестстотин хиляди рупии през 1631 г., а общата цена на строежа възлизала на 41 848 826 рупии, 7 анна и 6 пайса. Задълбавам се в противоречивите теории за това кой действително е построил Тадж Махал и измамното твърдение на италианския златар Джеронимо Веронео. Знам легендата за втори Тадж Махал и загадката на подземните камери, в които имало и трети гроб. Мога да говоря с часове за изкуството на пиетра дура, използвано във флоралните мотиви по стените на мавзолея, и за градините, моделирани в персийския стил Чар Багх. Способността ми да говоря английски свободно ми дава летящ старт. Чуждестранните туристи се тълпят при мен и скоро се разнася мълвата за гида Раджу. Но това не означава, че съм се превърнал в авторитет относно Тадж Махал. Притежавам информация, но не и познание. Гидът Раджу не е нищо повече от папагал, рецитиращ, каквото е чул, без да разбира и дума от него.

* * *

С времето се научавам да казвам „Коничиуа“ на японските туристи и „Досвидания“ на руснаците, „Мучас грасиас“ на испанците и развалено „Хау ду ю ду“ на американците. Но за мое безкрайно съжаление, така и не попадам на австралиец, когото да мога да тупна по рамото и да използвам отново блестящия си акцент.

Започвам добре да припечелвам от туристите. Не натрупвам състояние, но определено ми стига да си плащам наема, да се храня от време на време в „Макдоналдс“ или „Пица Хът“ и все пак да спестявам нещичко за черни дни. Въпреки че съм видял толкова злочестина, а и при постоянния страх да не дойде джип с мигащи червени светлини и да ме арестуват за убийството на безименния дакойт или Шантарам, или дори на Нилима Кумари, ми се струва безсмислено да правя кой знае колко дългосрочни планове. Отнасям се с парите така, както се отнасям с живота си — като с обикновена, заменима стока. Каквото лесно идва, лесно си отива. Не е изненада, че скоро в пристройката започва да ми се носи славата на мека душа.

Обитателите на пристройката са пъстра компания: бедни студенти от далечни села, държавни чиновници, които дават официалните си жилища под наем незаконно на безбожни цени, машинисти, перачи, градинари, готвачи, чистачи, водопроводчици, дърводелци и даже един поет със задължителната брада. Мнозина ми стават приятели. Живеейки сред тях, разбирам, че историята на император Шах Джахан и Мумтаз Махал не е единствената в заспалото градче.

Ладжванти е официалната „новинарка“ на пристройката. Вечно слухти и е осведомена какво се случва в квартала. Знае кои бият жените си, кои са прелюбодейците, пияниците, скъперниците, кои не си плащат наема и кои вземат подкупи. Въпреки очевидната й преданост към работодателката й, не са и чужди и клюките за „двореца“. Чувам слуховете за колоритното минало на Свапна Дев Говори се, че имала страстна връзка с брата на починалия си съпруг, Кунвар Махендра Сингх, но после го разлюбила и го отровила. Казват още, че резултатът от аферата била една незаконна дъщеря във Варанаси. Какво се е случило с момичето никой не знае и май никой не се интересува.

Една вечер при мен идва бедният студент Шакил.

— Раджу бхай, може ли да те помоля за услуга? — пита той смутено.

— Да, Шакил, какво има? — казвам аз, предусещайки целта на посещението.

— Баща ми не можа да ми изпрати пари този месец заради продължителното засушаване на село, а ако до понеделник не си платя таксата за университета, ще ме отстранят. Можеш ли да ми заемеш сто и петдесет рупии? Обещавам да ти ги върна, веднага щом си получа записа другия месец.

— Разбира се, Шакил. Вече съм заел петдесет на големия ни поет Наджми и сто на Гопал, и бях спестил сто, за да си купя нова риза. Но твоята нужда е по-голяма от моята, така че ги вземи всичките.

Двамата с Шанкар сме поканени на вечеря в стаята на Ладжванти. Тя не е омъжена и живее сама в пристройката, но има по-малка сестра, която живее на трийсетина километра от Агра. Първото, което ми се набива на очи в стаята на Ладжванти, е неописуемият ред. Това е най-чистата стая, която някога съм виждал. Каменният под е лъснат до блясък. Няма и прашинка. Леглото е гладко оправено, без ни една гънка на памучните завивки. На една полица има декоративни фигурки, подредени с геометрична прецизност. Всичко е болезнено подредено. Дори кухнята изглежда толкова стерилна, че и представям как от чухлата[7] излизат не черни, а бели сажди. Двамата с Шанкар сядаме на столове, а Ладжванти, облечена в розово сари, на леглото. Изглежда много развълнувана и ни казва, че е започнала да търси подходящ жених за сестра си, Лакшми, която е на деветнайсет години.

— Ами ти? — питам аз. — Не трябва ли като по-голяма първа да се омъжиш?

— Да, но аз не съм просто сестра на Лакшми. Аз съм й и баща, и майка, откакто родителите ни починаха преди пет години. Затова не мога да бъда егоистка и да мисля само за себе си. След като омъжа сестра си, отговорността ми ще приключи и ще мога да намеря и аз своя принц.

— И как смяташ да търсиш подходящ жених?

— Преди два месеца пуснах обява в „Дайник Уджала“, вестникът на хинди, и богинята Дурга ни благослови с добър ответ. Вижте колко много писма пристигнаха. — Тя държи тесте пликове, от които вади шест снимки и ни ги показва. — Кажете ми, кое от тези момчета е подходящо за Лакшми?

Двамата с Шанкар оглеждаме евентуалните годеници. Почти на всичките намираме кусури. Този ни изглежда много стар. Онзи има неприятна усмивка. Този е грозен. Този има белег. Тази снимка прилича на правена в затвора. Остава само една. На нея се вижда лицето на млад мъж със стилна прическа и гъсти мустаци.

— Този изглежда най-добре от всички — казвам аз на Ладжванти. Шанкар усърдно кима.

— Кг кфз уку — казва той.

Ладжванти е доволна от избора ни.

— И аз него харесах. Освен че е най-красив, има и най-добра професия и идва от почтено семейство. Знаете ли, че е високопоставен държавен чиновник?

— Наистина ли? С какво се занимава?

— Заместник областен отговорник по захарната тръстика. Лакшми ще си живее царски с него. Да започна преговори със семейството му? Да се възползвам ли от благословията на Дурга, за да продължа в тази посока?

— Разбира се, не отлагай.

Ладжванти ни поднася превъзходна вечеря — пури, качори, картофи, леща и мутар панир. Храним се от толкова лъскави чинии, че можем да се огледаме в тях. Почти изпитвам вина да ям с приборите, да не би да ги надраскам. Не мога да се сдържа и питам:

— Ладжванти, как така домът ти е толкова спретнат и чист? Да не би да имаш прислужница?

Приятно й е, че съм забелязал.

— Не се шегувай. Как може една прислужница да си наеме друга? Аз си поддържам реда. Навик ми е още от детските години. Не мога да живея в безпорядък и мръсотия. Пръстите ме засърбяват само като видя петно на пода, трохи на масата или гънка на леглото. Майка ми казваше: „Ладжванти не може да търпи дори някое листо да стърчи накриво от клона си“. Затова и Рани Сахиба е толкова доволна от мен. Онзи ден я дочух да казва на съпругата на господин комисаря, че съм най-добрата прислужница, която е имала, и никога нямало да ме пусне да си ида. — Тя сияе от гордост.

— Да, така е, ти сигурно си най-сръчната прислужница в целия свят. Но по-добре не стъпвай в стаята ми, че ще ти прилошее.

Шанкар също е съгласен, че Ладжванти е страхотна.

— К гкрз гксесксипк — казва той, щастливо ухилен.

Последните ми клиенти за деня са група богати студенти от Делхи. Млади, необуздани, с маркови дънки и вносни слънчеви очила; правят насмешливи забележки за Тадж Махал, постоянно се смушкват и вулгарно се шегуват. В края на обиколката не само ми плащат таксата, но ми дават и солиден бакшиш. После ме канят на нощна обиколка с миниван и шофьор. „Ела с нас, Раджу, ще си изкараш незабравимо“, убеждават ме те. Отначало отказвам, но те са толкова настоятелни, а аз съм им толкова задължен за бакшиша, че накрая скачам в колата.

Първо отиваме в хотел „Палас“. За първи път стъпвам в петзвезден хотел. Седя в климатизирания ресторант и попивам сияйните, хвърлящи мека светлина полилеи, сервитьорите в ливреи, тихата инструментална музика, изискано облечените клиенти, демонстриращи положение и влияние. Мъжете говорят с поверителни, приглушени гласове, жените приличат на нежни кукли. От храната устата се изпълва със слюнка. Едно от момчетата ми подава меню: „Заповядай, Раджу. Поръчай си, каквото желаеш.“ Поглеждам менюто и едва не се задавям от цените. Една порция пиле с масло струва шестстотин рупии! От един павилион близо до квартирата ми си купувам същото за някакви си петдесет и пет рупии. Но разбирам, че тук не си плащаш просто за храната, а и за блясъка. Момчетата си поръчват на практика всичко, което присъства в менюто, както и две бутилки шотландско уиски.

От цялото това разточителство започвам да се чувствам неудобно. В Мумбай двамата със Салим често се промъквахме на богаташки сватби, за да измъкнем храна без пари, но никога не сме завиждали на положението им. Но когато видях как тези богати студенти пръскат пари, сякаш са парченца хартия, съм обхванат от непознато досега чувство на малоценност. Контрастът със собствения ми несъвършен живот ме връхлита с физически осезаема болка. Не е изненада, че гладът ми изчезва, въпреки изкусителните подноси на масата. И тогава разбирам, че съм се променил. Чудя се какво е усещането да не са ти останали желания, защото си задоволил всичките, задушил си ги с пари, още преди да са се родили. Представяш ли си живот без мечти? И нима липсата на стремежи не е толкова сериозна като липсата на пари? Мисля си за тези неща, но не стигам до удовлетворителен отговор.

След като са погълнали достатъчно храна и са изпили достатъчно уиски, момчетата решават отново да скочим в минивана.

— Къде отиваме? — питам аз.

— Ще видиш — смеят се те.

Шофьорът подкарва по тесни улички и пазари към покрайнините на Агра. Накрая влиза в странен на вид квартал близо до магистралата, наречен Басай Мохала. На влизане чета табела:

„Влизате в зоната на Червените фенери на своя отговорност. Не забравяйте да използвате презервативи. Предотвратете СПИН, спасете живот“.

Не разбирам — по къщите не се виждат червени фенери. На пътя има паркирани дузина камиони. По улиците се щурат босоноги деца, а от майките им няма и следа. В нощта се носи далечна музика и танцувално подрънкване на звънчета за глезени. На хоризонта се вижда куполът на Тадж Махал и минаретата, блестящи под златната лунна светлина. Ореолът на луната и видът на мраморния мавзолей насищат със златен прашец дори това място.

Студентите слизат от колата и тръгват към група от малки постройки. Аз се поколебавам, но те ме повличат след себе си. Там гъмжи от хора. Пред къщите се мотаят мъже с противни физиономии и дъвчат бетел. По стълбите са насядали момичета на различна възраст, облечени само с фусти и блузи, с тежък грим и много накити. Някои ни хвърлят подкупващи погледи и ни правят неприлични жестове с пръсти. Сега разбирам каква е тази зона на червени фенери — място, на което работят проститутки. Бях чувал за съществуването на „Фолкланд роуд“ в Мумбай и „Г Б роуд“ в Делхи, но никога не съм припарвал до подобно място. Дори не знаех, че и в Агра има такова. Явно наистина щеше да бъде незабравима нощ.

Момчетата влизат в голяма, двуетажна къща, която изглежда по-малко долнопробна от другите, като се грижат да не изоставам. Стигаме до фоайе, от което няколко тесни коридорчета водят до малки стаички.

Посреща ни млад мъж с белязано лице и лукави очи.

— Добре дошли, господа, попаднали сте на правилното място. Тук са най-младите и най-хубави момичета на Агра.

Момчетата се заговарят с него и се пазарят за цената. Дават му пачка банкноти.

— Плащаме и за теб, Раджу. Върви, забавлявай се, ние черпим — казват те, след което един по един изчезват в различни стаи с момичета.

Оставам сам във фоайето. Идва една старица, дъвчеща паан[8], и ме повежда със себе си. Следвам я по стълбите. Тя се спира пред зелена дървена врата и ми казва да вляза. После с уморени стъпки се затътря надолу по стълбите.

Не мога да реша дали да отворя вратата, или да се върна в минивана. Една част от мозъка ми казва на мига да се омитам. Но другата настоява да остана и ме изпълва с непреодолимо любопитство. Гледал съм по филмите, че проститутката винаги се оказва момиче с добро сърце, принудено да упражнява тази професия против волята си. В края на филма обикновено се самоубива, поглъщайки отрова. Чудя се дали е възможно неслучайно да съм се оказал в този бардак. Дали зад тази врата не ме чака някоя героиня. Дали аз не съм нейният герой, който трябва да я спаси. И дали мога да променя края на филма и да я спася.

Отварям вратата и влизам.

Стаята е малка, с легло по средата. Обаче не забелязвам нищо друго. Очите ми са приковани от момичето, седнало на леглото, облечено в поразително розово сари. Тя е мургава и красива, с прекрасни, очертани с черно очи, сочни червени устни и дълги черни коси, в които са вплетени бели цветя. Лицето й е твърде гримирано, а ръцете и шията й са натежали от накити.

— Здравей — казва тя, — ела седни до мен на леглото.

Думите й излизат от устата като трели от пиано.

Аз неохотно се приближавам. Тя усеща колебанието ми и се усмихва.

— Не се плаши, няма да те ухапя.

Присядам на леглото до нея. Забелязвам, че чаршафът е доста мръсен, със странни пръски и петна по него.

— Нов си — отбелязва тя, — как се казваш?

— Рам Мохамад То… не, не, Раджу Шарма — окопитвам се аз навреме.

— Май си забрави името.

— Не, не съм. А ти как се казваш?

— Нита.

— Нита чия?

— В какъв смисъл?

— Ами как ти е цялото име? Нямаш ли си фамилия?

Тя се засмива.

— Ти си в бордей, сахиб, не в брачна агенция. Проститутките нямат фамилии. И ние, като кучетата и котките, си имаме само по едно име. Нита, Рита, Аша, Чампа, Мина, Лина, както желаеш. — Казва го сухо, без никаква нотка на злост или съжаление.

— О, значи си проститутка?

Тя пак се смее.

— Странен си ти. Аре баба, когато идваш в Басаи Мохала, виждаш само проститутки. В тази част на Агра няма да намериш нито майка си, нито сестрите си!

— На колко години си?

— Ето, това е по-смислен въпрос. На седемнайсет съм. Не ми казвай, че си искал още по-млада. И ти самият не ми изглеждаш на повече от шестнайсет.

— И аз съм на седемнайсет. Откога правиш това?

— Какво значение има? Интересува те само дали съм девствена. Е, не съм. Ако си искал девственица, трябвало е да платиш четири пъти повече. Но пробвай мен, аз съм по-добра и от девственица. Няма да се разочароваш.

— Не се ли притесняваш, че може да хванеш някоя болест? Дори на входа има табела, която предупреждава за СПИН.

Нита отново се смее, този път с глух, безсмислен смях.

— Виж, за мен това е професия, не хоби. Изхранвам себе си и семейството си. Иначе отдавна да сме умрели от глад. На нас, проститутките, СПИН ни е добре известен, но по-добре да умрем утре от болест, отколкото днес от глад, не мислиш ли? И само въпроси ли ще задаваш, или ще вършиш нещо? Да не кажеш, че аз съм виновна, когато времето ти свърши и Шиям прати следващия клиент. Доста съм търсена.

— Кой е Шиям?

— Сводникът ми. На него си дал парите. Ела тук, ще сваля сарито си.

— Не, почакай… Искам да те питам още нещо.

— Аре, за чукане ли си дошъл, или да си говорим? И ти си като онзи репортер, дето се домъкна с диктофон и камера. Каза, че не се интересува от мен, а само прави някакво си проучване. В мига, в който си отворих чолито обаче, забрави за изследването. Единствените звуци на лентата му трябва да са били собствените му пъшкания и стонове. Да видим как ще е при теб.

Тя рязко разтваря блузата си с едно движение. Не носи сутиен. Двете й гърди щръкват като куполите на Тадж Махал. Те са съвършено кръгли и гладки, с остри зърна. Устата ми пресъхва. Не мога да си поема дъх. Сърцето ми се блъска в гърдите. Ръцете й се плъзват надолу по гърдите ми и стигащ до втвърдените ми слабини.

— Всички мъже сте еднакви. Само да погледнете цици й всичкият ви морал излита през прозореца. Ела тук.

Тя ме придърпва към себе си и аз изпитвам миг на чист неподправен екстаз. Като че ток преминава през тялото ми. Потръпвам от удоволствие.

След това, докато лежим един до друг под вентилатора на тавана и аз също съм допринесъл за петната по чаршафа, вдъхвам уханието на цветята в гарвановочерната й коса и непохватно я целувам.

— Защо не ми каза, че ти е за първи път? — пита тя. — Щях да бъда по-внимателна. Но сега си върви, времето ти свърши.

Тя рязко става от леглото и започва да си събира дрехите.

Внезапната й безцеремонност ме разстройва. Преди пет минути й бях любовник, а сега съм само клиент, чието време е изтекло. Осъзнавам, че мигът наистина е отлетял. Магията се е стопила и сега, когато вече не съм заслепен от желание, виждам стаята в истинските й цветове. Допотопният касетофон с грозния черен кабел, включен в контакта. Мухлясалите стени с лющещата се боя. Прокъсаните, избелели червени завеси на прозореца. Петната по чаршафа и дупките на дюшека. Усещам слабо сърбене, може би от бълхите по леглото. Вдишвам миризмата на плесен. Всичко ми изглежда гнило и долнопробно. Чувствам се омърсен. Ставам и припряно си събирам дрехите.

— Ами бакшиш? — пита тя, докато си навлича блузата.

Вадя банкнота от петдесет рупии от портфейла си и й я подавам. Тя благодарно я пъхва в пазвата си.

— Хареса ли ти? Ще дойдеш ли пак?

Не отговарям и бързо излизам от стаята.

По-късно, седнал в минивана на път към града, си мисля за въпросите й. Хареса ли ми? Да. Ще отида ли пак? Да. Сърцето ми е прободено от непознато чувство, от което главата ми се замайва. Дали това е любов, питам се аз. Не знам отговора, но знам, че влязох в зоната на червените фенери на своя отговорност. Запознах се с проститутка, правих секс за първи път. Нищо вече не е същото.

В града има бяс. Много деца умират след ухапване от заразени кучета. Здравните власти съветват гражданите да бъдат особено бдителни и да вземат предохранителни мерки. Аз предупреждавам Шанкар.

— Внимавай, когато излизаш навън. Не минавай близо до кучета. Разбираш ли?

Шанкар кима.

Днес е ред на Бихари, обущарят. Само той още не ме е молил за пари.

— Раджу, Нанхи, детето ми, е много болно и го приеха в частната клиника на доктор Агарвал. Лекарят каза, че трябва спешно да купя лекарства, които струват много скъпо. Дотук успях да събера четиристотин рупии. Можеш ли да ми заемеш малко? Много те моля.

Давам двеста рупии на Бихари с пълното съзнание, че няма да си ги получа обратно. Но той все пак не успява да купи всички лекарства. Два дни по-късно шестгодишният Нанхи умира в болницата.

Вечерта Бихари се прибира в пристройката с тялото на сина си, покрито с бял чаршаф. Очевидно е пиян, върви с несигурни стъпки. Оставя мъртвото телце по средата на вътрешния двор, близо до чешмата, и вика всички да излязат от стаите си. После започва монолог, изпълнен със завалени ругатни. Не псува никого конкретно и същевременно — всички. Псува богатите, които живеят в подобните си на дворци къщи, и не им пука за бедните, които им прислужват. Псува алчните доктори, които съдират кожите на пациентите си. Псува правителството, което само обещава. Псува всички нас, че сме неми свидетели на това. Псува децата си, че са се родили. Псува себе си, че е жив. Псува Бог, че е създал такъв несправедлив свят. Псува света, Тадж Махал, император Шах Джахан. От гнева му не избягват дори електрическата крушка, висяща пред стаята му, от която веднъж Нанхи го удари ток, и чешмата на двора. „Ах ти, дърта тенекия такава, когато трябва, и две капки вода не даваш, но остави сина ми да се плиска два часа и да се разболее от пневмония. Дано скоро да те изтръгнат и да ръждясваш в ада“, проклина той и рита чешмата. След половинчасово бушуване се свлича на земята и се разридава. Притиска мъртвия си син в обятията си и плаче, докато сълзите му пресъхват и гласът му пресеква.

Аз лежа в леглото си и си мисля за неправдите в живота. В ума ми е все образът на малкия Нанхи, играещ си с водата на двора. Иска ми се да заплача, но от очите ми не потичат сълзи. Затова дръпвам белия чаршаф над главата си и се унасям в сън. Виждам Тадж Махал в особен кафяв цвят. С два силно заострени купола.

Следващата седмица отново отивам при Нита. Този път трябва да заплатя цялата такса на Шиям, сводникът. Триста рупии. Лежа в мръсното й легло, любя се с нея и слушам вулгарните й приказки.

— Харесва ли ти да бъдеш проститутка? — питам я аз, когато свършваме.

— Защо? Какво му е? Професия като професия.

— Но харесва ли ти?

— Да. Обичам да спя с непознати. Като теб, например. Вземам достатъчно пари, за да издържам семейството си. И всеки петък гледам новия филм в киното. Какво повече може да иска едно момиче?

Очите й са като на кошута. Вглеждам се в тях и разбирам, че лъже. Тя е актриса, която играе своята роля. Само дето, за разлика от Нилима Кумари, няма да спечели никакви награди.

Колкото по-загадъчна ми изглежда Нита, толкова по-отчаяно искам да я опозная. Възбужда в мен жажда, каквато не съм познавал. Може и да съм проникнал в тялото й, но сега искам да навляза в мислите й. Затова започвам да я посещавам всеки понеделник, когато Тадж Махал е затворен. След четири-пет визити най-после успявам да пробия барикадата.

Казва ми, че е от племето бедия от окръг Бхинд в Мадхия Прадеш. И двамата й родители са живи, а брат й и сестра й имат щастливи семейства. В нейната общност било традиция едно момиче от семейството да работи като проститутка, наречена бедни. Това момиче трябвало да изкарва пари, докато мъжете пият и играят карти.

— Затова раждането на момиче в нашата общност е повод за празнуване, а не за натъжаване. Момчето всъщност е отговорност. Ще откриеш бедни в бардаци, по местата за почивка на камиони, хотели и крайпътни ресторанти, където продават телата си за пари.

— Но защо майка ти е избрала теб? Можеше да посочи сестра ти.

Нита се изсмива пресилено.

— Защото красотата ми се превърна в проклятие. Майка ми имаше право да реши коя от двете ни да омъжи и коя да направи проститутка. Избра мен да стана бедни. Може би, ако изглеждах по-простовато, като сестра ми, нямаше да ме прати тук. Можеше да завърша училище, да се омъжа и да имам деца. Сега съм в този вертеп. Това е цената, която трябва да платя за красотата си. Така че не ми прави комплименти.

— Откога се занимаваш с това?

— Още от пубертета. Щом приключат церемониите натхни хни утхерна за махането на обицата на носа и сар дхаквана за покриването на главата, се смята, че момичето е станало жена. Така, когато бях на дванайсет, девствеността ми бе високо оценена и пусната на търг в този бардак.

— Но нали, ако поискаш, можеш да се откажеш и да се омъжиш?

Тя разперва ръце.

— Кой ще вземе проститутка за жена? От нас се очаква да работим, докато телата ни провиснат или докато умрем от болест — което първо се случи.

— Знам, че някой ден ще намериш своя принц — казвам аз със сълзи на очите.

Този ден тя не приема бакшиш от мен.

По-късно размишлявам за разговора си с Нита и се чудя защо я излъгах. Не исках тя да намира никакъв друг принц. Без да го съзнавам, се бях влюбил в нея.

Досега разбирането ми за любовта се основаваше изцяло на видяното по филмите, където героят и героинята се поглеждат и хоп, протича някаква химична реакция, сърцата им започват да бият бързо–бързо, гласните им струни зазвъняват и в следващия кадър вече пеят песни на фона на швейцарски селца и американски търговски центрове. Стори ми се, че изпитвам такова чувство, когато срещнах момичето със сините шалвар камиз във влака. Но истинската любов ме навести едва тази зима в Агра. И за пореден път разбрах, че истинският живот няма нищо общо с живота по филмите. Любовта не се случва за един миг. Тя постепенно те обзема, а после преобръща живота ти с главата надолу. Оцветява дните ти и изпълва сънищата ти. Започваш да се носиш над земята и виждаш света в нови окраски. Но също така носи и сладостна агония. Животът ми сега се свежда до трескави срещи с Нита, а помежду тях — копнеж по нея. Посещава ме на най-странни места и в най-необичайни моменти. Представям си красивото й лице, дори докато изнасям лекцията си на един мършав осемдесетгодишен турист. Усещам уханието на косата й, даже докато седя на тоалетната чиния. Полазват ме тръпки, като се сетя как правим любов, дори в момента да пазарувам картофи и домати. И дълбоко в сърцето си знам, че тя е моята принцеса. Животът ми се изпълва от изгарящо желание един ден да се оженя за нея. И от непоносимата тревога дали тя ще се съгласи.

Пред къщата спира джип с мигащи червени светлини. От него слизат един инспектор и двама полицаи. Сърцето ми се свива. Под лъжичката си усещам студена топка от страх. Престъпленията ми ме застигнаха. Типично за моя живот — точно когато започвам да се чувствам господар на положението, съдбата дръпва килимчето изпод краката ми. Трябваше да очаквам, че тъкмо когато съм открил истинската любов, ще бъда запратен в тъмница и аз, като Шах Джахан, ще седя в самотната си килия и ще жадувам за Нита, моята Мумтаз Махал.

Инспекторът вади мегафон от джипа. Предполагам, че ще каже: „Рам Мохамад Томас, известен още като Раджу Шарма, да излезе с вдигнати ръце“. Но вместо това той казва: „Всички живущи тук да излязат навън. Била е ограбена Банката на Агра и имаме основания да смятаме, че престъпникът е тук. Стаите ще бъдат претърсени.“ При тия думи от сърцето ми пада камък. Толкова съм щастлив, че ми иде да прегърна инспектора.

Полицаите влизат във всички стаи подред и щателно ги претърсват. Стигат до моята стая и ме разпитват за името, възрастта, работата, дали съм забелязвал подозрителни субекти в района. Не им казвам, че съм нелицензиран гид. Излъгвам, че съм студент в университета и нов обитател тук. Това ги удовлетворява. Поглеждат под леглото ми. Надничат в кухнята, преобръщат тенджерите и тиганите, както и дюшека ми, след която минават към следващата стая. Инспекторът се присъединява към полицаите.

Стигат до стаята на Шанкар.

— Как се казваш? — инспекторът грубо пита Шанкар.

— Ху иксхз ко одксифксн — отвръща Шанкар, леко объркан.

— Моля? Я повтори!

— Одксифксн.

— Копеле мръсно, ти майтап ли си правиш с мен? — разгневява се инспекторът и вдига палката си да удари Шанкар.

Аз бързо се намесвам.

— Господин инспектор, Шанкар има проблем с мозъка. Не може да говори.

— Защо не каза по-рано? — Инспекторът се обръща към полицаите. — Да минаваме на следващата стая, от този луд нищо няма да измъкнем.

През следващите три часа претърсват всичките трийсет стаи и накрая откриват тайник с пари в стаята на Надми, брадатия поет, който твърдеше, че е автор на песни за Боливуд. Всички с изненада научаваме, че младият ни поет заработва и като банков обирджия. Което отново показва, че външният вид заблуждава. Е, аз не бива да се оплаквам. Валахите в пристройката ще бъдат не по-малко скандализирани, ако открият моето превратно минало!

Ладжванти идва в стаята да ме почерпи с пресни ронливи ладу от близкия храм на Дурга. Много е развълнувана.

— Аре, Ладжванти, какъв е поводът? Да не си получила повишение? — питам аз.

— Днес е най-щастливият ден в живота ми. С помощта богинята Дурга служителят по захарната тръстика най-после се съгласи да се ожени за Лакшми. Сега сестра ми ще живее като царица. Готвя сватба, дето да удари в земята всички други сватби!

— Ами зестра? Семейството на жениха няма ли изисквания?

— Не, никакви. Много почтено семейство. Изобщо не поискаха пари. Само няколко дреболии.

— Какви например?

— Един скутер „Баджадж“, един мотопед „Сумит“, пет костюма „Реймонд“ и малко златни бижута. Бездруго щях да дам всичко това на Лакшми.

Аз съм потресен.

— Ладжванти, това ще струва цяло състояние — поне сто хиляди рупии! Откъде ще вземеш толкова пари?

— Спестявах за сватбата на Лакшми. Събрала съм почти петдесет хиляди. И ще взема назаем още толкова от Рани Сахиба.

— Сигурна ли си, че ще ти даде такава голяма сума?

— Разбира се. Нали съм най-добрата прислужница, която някога е имала.

— Успех тогава!

Продължавам да се срещам с Нита, но атмосферата в бардака ме потиска. И мразя да си имам работа с този мазен сводник Шиям. Затова по предложение на Нита започваме да се срещаме навън. Всеки петък тя излиза сама, за да ходи на кино. Аз се присъединявам към нея. Нита обича пуканки. Купувам й голям пакет и сядаме на последния ред в тъмния и мръсен киносалон. Тя хрупа пуканки и се смее, когато пъхам ръка под тънката й муселинена рокля, за да стигна до меките й гърди. След филма излизам пламнал и зачервен, без да знам дали съм гледал семейна драма, комедия или трилър. Защото имам очи само за Нита и се надявам, собствената ни история бавно, но сигурно ще започне да се превръща в епичен романс.

Шанкар влиза разплакан в стаята.

— Какво става? — питам го аз.

Той посочва одраното си, посинено коляно. Аз се разтревожвам.

— Какво се случи, Шанкар? Падна ли?

Шанкар поклаща глава.

— Кс акч укп хз — казва той.

За първи път ми се ще да говореше нормално.

— Съжалявам, не те разбирам. Защо не излезем да ми покажеш как се нарани?

Навън Шанкар ми показва мястото, където павираният двор се съединява с пътя. На ъгъла има малък парапет, който децата от пристройката обичат да прескачат.

— Икси укдж озз пдксп ак? Дк укп хз дзнз — говори Шанкар и си сочи коляното.

Проследявам пръста му и кимам разбиращо. Решавам, че е скочил от парапета и се е ожулил.

— Ела, Ладжванти има аптечка в стаята си. Ще я помоля да превърже раната ти.

Не виждам краставото бездомно кученце на черни петна, което пръхти точно под парапета, а от острите му бели зъбки капе слюнка.

Идва новата година и носи със себе си нови надежди и нови мечти. И двамата с Нита сме станали на осемнайсет — законна възраст за бракосъчетание. За първи път се замислям за бъдещето и дори започвам да вярвам, че имам такова. С Нита до себе си. Спирам да заемам пари на другите наематели. Сега ми трябва всеки пайс.

Днес е петък, а също и пълнолуние — една действително рядка комбинация. Убеждавам Нита да не ходи на кино, а вместо това да дойде с мен в Тадж Махал. Късно вечерта двамата сядаме на мраморните основи и зачакваме луната да се появи иззад фонтаните и тъмнозелените кипариси. Първо проблясва сребрист лъч през високите дървета отдясно и после луната, бореща се да се откъсне от капана на сградите й листака, се издига царствено в небето. Завесата на нощта е вдигната и Тадж Махал се извисява в цялото си величие. Ние с Нита занемяваме от благоговение. Мавзолеят прилича на райско видение, надигнало се от водите на река Ямуна. Хващаме се за ръка, слепи за тълпите туристи, платили по петдесет долара за привилегията да видят Тадж Махал на пълнолуние.

Гледам мавзолея, после обръщам очи към Нита. Чистото съвършенство на сградата избледнява пред безупречната красота на лицето й. От очите ми се затъркулват сълзи и всичката любов, която съм трупал в сърцето си в продължение на осемнайсет години, се излива като порой. Емоционалното разтоварване прилича на пробив в язовирна стена, а аз за първи път изпитвам това, което може би император Шах Джахан е чувствал към Мумтаз Махал.

Този миг съм чакал през целия си живот и дори съм се упражнявал за него. Преди да тръгне за затвора, Наджми, брадатият поет, ми остави една книжка с поезия на урду, и аз научих наизуст няколко романтични стиха. В прилив на вдъхновение Наджми даже съчини оригинален гхазал[9] в чест на Нита. Звучеше горе-долу така:

„Красотата ти за мен е еликсир неземен,

дала на сирака нови сили, свят вълшебен.

Ще погина от любов, от гроба ще изпращам зов,

не си ли моя, животът ми ще бъде непотребен.“

Спомням си и много безсмъртни диалози от прочути целулоидни любовни истории. Но седнал там, до Нита, под обляния в лунна светлина Тадж Махал, аз изоставям света на поезията и филмите. Поглеждам я в очите и простичко я питам: „Обичаш ли ме?“. И тя ми отговаря само с една дума. „Да“. В нея има повече смисъл, отколкото във всички книги с поезия и всички пътеводители за Агра. Когато я чувам сърцето ми подскача от радост. Цялата ми могъща любов се освобождава, израстват й крила и тя полита в небето, като хвърчило. И тогава за първи път ми се струва, че Тадж Махал е жив дом, а не безлична гробница. Пълната луна над главите ни се превръща в наш спътник, облива специално нас с лъчите си и ние се чувстваме благословени в собствения си рай, окъпани в звездното й сияние.

Шанкар се втурва в стаята ми.

— Икхз мджкифгу. Гксескпик ко инукик — казва той и ме задърпва към стаята на Ладжванти.

Тя плаче на леглото. Сълзите, които капят от очите й като малки перли и правят петънца на опънатата завивка на леглото, изглеждат не на място в безупречния ред на стаята й.

— Какво има, Ладжванти? Защо плачеш?

— Заради тази кучка Свапна Деви. Отказа да ми даде заем. Сега как ще платя за сватбата на сестра си? — отвръща тя и сълзите бликват още по-силно.

— Слушай, никой тук няма толкова много пари. Не можеш ли да вземеш заем от банка?

— Да бе, коя банка ще даде заем на бедна прислужница като мен? Не, остава ми само една възможност.

— Каква? Да отмениш сватбата?

В очите й проблясва гняв.

— Не. Никога не бих го направила. Може би ще трябва да сторя като поета Наджми. Да открадна парите.

Аз скачам от стола.

— Полудя ли, Ладжванти? Не си го и помисляй. Не видя ли как отведоха Наджми?

— Защото Наджми беше глупак. Аз имам идеален план, който ще споделя с теб, защото си ми като братче. Да не си го споменал на никого, даже на Шанкар. Видях сейфа, в който Свапна пази всичките си скъпоценности. На лявата стена в спалнята й има огромна картина в рамка. Зад нея има дупка, в която е вграден сейфът. Държи ключовете под дюшека си, в левия ъгъл. Веднъж тайничко наблюдавах как отваря сейфа. Пълен е с пари и бижута. Няма да открадна парите, защото това ще бъде моментално забелязано, но си мисля да отмъкна някоя огърлица. Има толкова много, че надали ще обърне внимание. Какво мислиш?

— Ладжванти, Ладжванти, чуй ме. Ако ме имаш за брат, ще последваш съвета ми. Дори не си го помисляй. Повярвай ми, много пъти съм си имал вземане-даване със закона и знам, че престъплението ти рано или късно ще те застигне. И тогава, вместо да участваш в сватбата на сестра си, ще си затворена зад решетките.

— О, вие мъжете сте големи пъзльовци — казва тя с погнуса, — не ме интересува какво мислиш. Аз ще направя, каквото трябва.

В отчаянието си се обръщам към доверената си стара монета.

— Виж, Ладжванти, щом не ми вярваш, хубаво. Но повярвай в силата на тази вълшебна монета. Тя никога няма да те подведе. Да видим какво ще каже тя. Ще я подхвърля. Ези — няма да изпълниш плана си, тура — прави, каквото си намислила. Става ли?

— Става.

Аз подхвърлям монетата. Ези. Ладжванти въздъхва.

— Изглежда, дори късметът се е обърнал срещу мен. Добре, ще отида на село и ще се опитам да взема пари от кмета, който ме познава. Забрави какво съм ти казала.

Три дни по-късно Ладжванти заключва стаята си, взема си едноседмична отпуска и заминава за селото си.

— Искам да спреш да работиш като проститутка — казвам на Нита.

Тя е съгласна.

— И аз не искам да умра на двайсет, като Радха. Отведи ме от тук, Раджу.

— Ще го направя. Трябва ли да говоря с Шиям?

— Да, длъжни сме да получим съгласието му.

Същата вечер говоря със сводника.

— Слушай, Шиям, влюбен съм в Нита и искам да се оженя за нея. Тя вече няма да работи в бардака.

Шиям ме оглежда от главата до петите, сякаш съм някакво насекомо.

— Аха, значи ти й пълниш главата с тези глупости. Чуй ме добре, копелдако, никой не може да накара Нита да спре да работи, само аз. А аз не искам тя да спира. Тя е кокошка, която снася златни яйца. И аз искам дълго да ги събирам.

— Значи ли това, че никога няма да й позволиш да се омъжи?

— Може да й позволя, но само при едно условие. Мъжът, който я вземе, да ме компенсира за загубите.

— И на колко оценяваш тези загуби?

— Да кажем… четиристотин хиляди рупии. Можеш ли да ми дадеш толкова? — изсмива се той и си тръгва.

Същата вечер проверявам спестяванията си. Имам общо 480 рупии. Остава да събера едни нищо и никакви 399 520 рупии.

Такъв яд ме обзема, че ми иде да удуша сводника.

— Шиям никога няма да позволи да се омъжиш за мен — казвам на Нита на следващия ден, — единствената ни възможност е да избягаме.

— Не — боязливо възразява Нита, — хората му със сигурност ще ни открият. Миналата година Чампа се опита да избяга с мъж. Намериха ги, потрошиха краката на мъжа, а нея я държаха десет дни без храна.

— В такъв случай просто ще трябва да убия Шиям — казвам аз със злостен пламък в очите.

— О, обещай ми никога да не го правиш — бурно реагира Нита.

— Защо? — изненадвам се аз.

— Защото Шиям ми е брат.

Пред пристройката спира джип с мигащи червени светлини.

От него се изсипват множество полицаи. Този път с тях има нов инспектор.

— Чуйте ме добре, нехранимайковци, случило се е нещо много сериозно. От дома на Свапна Деви е открадната скъпа изумрудена огърлица. Подозирам, че крадецът е един от вас, копелета. Така че ви давам възможност да си признаете кой е, иначе сам ще го открия и добре ще го подредя.

Започвам да се тревожа за Ладжванти, но виждам катинара на стаята й и си спомням, че си е на село, затова си отдъхвам с облекчение. Добре че се отказа от безумната идея да открадне огърлица. Мислеше си, че Свапна Деви няма да забележи, но ето че полицията вече я издирва.

Разпитват ни всички един по един. Когато идва ред на Шанкар, се повтаря старата история.

— Име? — пита инспекторът.

— Одксифксн — отговаря Шанкар.

— Моля?

— Ку окска иксхз Одксифксн — повтаря момчето.

— Копеле проклето, на умен ли ми се правиш? — изръмжава инспекторът през зъби. Аз отново обяснявам положението и инспекторът омеква. Махва и минава нататък.

Този път полицаите си тръгват с празни ръце. Без огърлица, без заподозрян.

Същата вечер едно малко, краставо куче на черни петна умира близо до Тадж Махал. Никой не забелязва.

Ладжванти се връща от село на следващия ден и бива моментално арестувана. Един потен полицай я извлачва от стаята й към джипа с мигащи червени светлини. Тя безутешно плаче.

Аз безпомощно наблюдавам сцената заедно с Абдул, градинаря.

— Абдул, защо отвеждат Ладжванти? Защо Рани Сахиба не направи нещо? Все пак Ладжванти е най-добрата прислужница, която е имала.

Абдул се ухилва.

— Госпожата лично извика полицията да арестуват Ладжванти.

— Защо?

— Защото е откраднала огърлицата от сейфа й. Полицаите претърсили къщата й на село и я открили там.

— Но откъде Свапна Деви е разбрала, че е Ладжванти? Тя дори не беше тук, когато се е случил обирът.

— Оставила е издайническа улика. Не отишла веднага на село, а останала известно време в Агра, докато й се удаде възможност да влезе незабелязано в къщата. Когато осъществила намерението си, госпожата била на прием. Но точно преди да тръгне за тържеството, Свапна Деви си ресала косата на леглото и на сатенената кувертюра останали няколко фиби и шноли. Когато се върнала вечерта, всички те били подредени на тоалетката. Веднага й светнала лампичка. Проверила сейфа и установила, че една огърлица липсва. Така още тогава разбрала, че няма кой друг да я е ограбил, освен Ладжванти.

Плясвам се по челото. Ладжванти не е могла да се сдържи да не бъде перфектната прислужница, дори докато краде!

Опитвам се да се застъпя за Ладжванти пред Свапна Деви, но тя презрително ме отблъсква.

— Аз управлявам домакинство, а не благотворителна организация! Защо й трябваше да организира разточителна сватба на сестра си? Вие, бедняците, не трябва да се опитвате да надскочите себе си. Стойте си, където ви е мястото и няма да си имате неприятности.

У мен се надига истинска омраза към Свапна Деви. Но може би е права. Ладжванти направи кардинална грешка, като се опита да пресече разделителната линия между богатите и бедните, като дръзна да мечтае за нещо, което не бе по възможностите й. Колкото по-голяма е мечтата, толкова по-голямо е и разочарованието. Затова аз имам малки, осъществими мечти. Като, например, да се оженя за проститутка, след като платя на извратения й сводник нищожната сума от четиристотин хиляди рупии. Само толкова.

Едва-що съм се окопитил от ареста на Ладжванти, и ме връхлита нова трагедия.

Шанкар идва в стаята ми, кашляйки, и се стоварва върху леглото. Има уморен вид и се оплаква от болки в ръцете и колената.

— Ку ксх окиф — говори той, размахвайки ръце.

Пипам челото му и установявам, че е вдигнал лека температура.

— Настинал си, Шанкар — казвам му аз, — върви в стаята си да си почиваш. Аз скоро ще намина да ти дам лекарства.

Той става и на пръсти тръгва към стаята си. Изглежда неспокоен и раздразнителен.

По-късно вечерта давам някакви обезболяващи на Шанкар, но състоянието му се влошава. На втория ден става избухлив. Не може да движи ръката си и пищи, когато включа лампата. С много трудности успявам да му измеря температурата и ужасен установявам, че е трийсет и девет и половина. Незабавно се обаждам на лекар. Общественият лекар, който работи на заплата от държавата, категорично отказва да дойде с мен, така че съм принуден да повикам частен. Таксата му е осемдесет рупии. Преглежда Шанкар и ме пита дали съм забелязвал някакви скорошни порезни или контузии рани. Казвам му за ожуленото коляно. Той кимва и произнася диагнозата си. Шанкар има бяс — вероятно е бил заразен от куче. Трябвало е да му се бият поредица от инжекции с ваксина веднага след ухапването, но вече е твърде късно. Състоянието му е много сериозно. Скоро ще развие непоносимост към водата. Може да показва признаци на превъзбуда и объркване, дори да халюцинира. Възможно е да получи мускулни спазми и гърчове. Вероятно ще спре съвсем да говори, защото гласните му струни ще се парализират. Накрая ще изпадне в кома и ще спре да диша. Казано на прост език, ще умре. За четирийсет и осем часа.

Лекарят ми излага целия каталог от кошмари с обичайния си спокоен маниер. Аз съм напълно съкрушен. Дори само при мисълта за смъртта на Шанкар, очите ми се пълнят със сълзи.

— Докторе, нищо ли не може да се направи, за да спасим Шанкар? — умолявам го аз.

Той се поколебава.

— До преди месец не можеше, но наскоро чух за нова експериментална ваксина от Америка, която вече се внася в Индия. Нарича се „РабКюр“ и я има само в аптеката „Гупта“.

— Онази в Ракаб Гандж?

— Да. Но не мисля, че можете да си я позволите.

— Колко струва? — питам аз със свито сърце.

— Около четиристотин хиляди рупии.

Каква ирония. За лечението на Шанкар са нужни четиристотин хиляди рупии, а и сводникът на Нита иска точно толкова за нея. А аз имам точно четиристотин рупии в джоба си.

Не знам откъде да взема парите за лечението на Шанкар, но знам, че не мога да го оставя сам и затова го пренасям на ръце в моята стая. Макар да е почти на моите години, той е лек като перце. Ръцете и краката му висят безжизнено и аз имам усещането, че нося не жив човек, а чувал с картофи. Оставям го на леглото си и лягам на земята, точно както направи той за мен преди няма и две години… макар сега да ми се струват двайсет.

Шанкар спи неспокойно, постоянно се върти и мята на сън. И за мен нощта е тежка, сънят ми е накъсан от кошмари за бесни кучета и бебета, които говорят нечленоразделни безсмислици. И тогава най-неочаквано сякаш чувам силен вик „Мамо, мамо!“. Събуждам се и виждам, че Шанкар спи спокойно. Разтърквам очи и се чудя възможно ли е сънят му да се е преплел с моя.

Шанкар остава в леглото през целия следващ ден и силите все повече го напускат. Знам, че над него тегне смъртна присъда, но се преструвам, че има само лек грип. Сърцето ми се къса, като гледам нежното му лице и си представям, че вече никога няма да го видя. Дори неразбираемите му думи днес ми се струват задълбочени истини, които е трябвало да запомня.

Идва нощта и Шанкар започва да получава спазми в ръцете. Трудно приема течности и хапва само малко от любимото си ястие — чапати с леща. Челото му гори. Измервам му температурата, която е скочила на четирийсет градуса и половина. „Ку акип сксип пк аке, нкседж“, казва той и заплаква. Опитвам се да го успокоя, доколкото мога, но е трудно да вдъхнеш някому сила, когато самият ти си на дъното.

Следва още една неспокойна нощ, изпълнена с демони от миналото. Към два часа чувам звук откъм леглото на Шанкар, нещо като стенание. Надигам се бавно, все още дезориентиран. Поглеждам лицето на Шанкар. Очите му са затворени, но устните му мърдат. Напрягам се да чуя какво говори и едва-що не припадам. Мога да се закълна, че той казва: „Моля те, не ме бий, мамо!“.

Аз скачам към леглото му.

— Шанкар, Шанкар! Какво каза?

Но той изобщо не ме забелязва, вглъбен в собствения си свят. Очите му се въртят нагоре и той явно бълнува. Гърдите му потръпват като в спазъм, а от устата му тече слуз. „Защо ме изхвърли, мамо? — мълви той. — Съжалявам, трябваше да почукам. Как можех да знам, че чичо е вътре с теб? Обичам те, мамо. Рисувам те. Синият ми дневник е пълен с портрети. Твои портрети, мамо. Обичам те. Много те обичам. Не ме бий, мамо, обещавам на никого да не казвам, мамо, мамо, мамо“.

Шанкар говори с гласа на шестгодишно дете. Върнал се е далеч назад във времето. Тогава, когато е имал майка. Когато животът му и думите му са имали смисъл. Не знам как така изведнъж успява да проговори така ясно и разбираемо, след като докторът предупреди, че изобщо ще спре да говори. Но причината не ме интересува. Човек не задава въпроси на чудесата.

Само това чувам от Шанкар, а когато се събужда на другата сутрин, си е същият шестнайсетгодишен младеж като преди, с нечленоразделен говор. Но си спомням думите за синия дневник. Претършувам стаята му и го намирам скрит под леглото му.

Вътре има много листа от скицник, всичките изрисувани с красиви портрети на жена. Рисунките са много точни, до най-малката подробност. Но аз стоя, вкаменен не от съвършенството им, а от образа, който разпознавам на тях. Жената в дневника е Свапна Деви.

* * *

— Знам какво криеш през цялото време, Шанкар. Знам, че Свапна Деви ти е майка — казвам аз на приятеля си, със синия дневник в ръка.

Очите му се разширяват от ужаси и той се опитва да издърпа тетрадката си.

— Ккрз хз уксиф ху акину — пищи той.

— Вярно е, Шанкар. Разкрил си мръсната й тайна и тя те е изхвърлила от къщата. Тогава си изгубил дар слово. Мисля, че майка ти е живяла цял живот с тази вина. Сигурно затова не ти иска наем и ти дава пари. Но аз отивам още сега при нея, за да поискам да плати за лечението ти.

— Ик, ик, ик, лгзкхоз акип кк пк ху хджху — плаче той. Но аз вече съм се отправил към „Свапна Палас“, за да проведа откровен разговор с Рани Сахиба.

Отначало Рани Сахиба отказва да се срещне с мен, с извинението, че трябва предварителна уговорка. Аз обаче не мърдам от прага й цели два часа и тя най-после скланя.

— Добре, защо си дошъл да ме безпокоиш? — пита тя нагло.

— Знам тайната ви, Свапна Деви — казвам й аз в лицето. — Открих, че Шанкар е ваш син.

Царствената й маска за миг се свлича от лицето й и то побледнява, но бързо се окопитва и ме смразява с презрението си.

— Ах ти, непотребно хлапе, как смееш да отправяш такава вулгарна клевета? Нямам никакво родство с Шанкар. Само защото съм показала малко милосърдие, ти решаваш, че ми е син, така ли? Веднага се омитай или ще наредя да те изхвърлят!

— Ще си ида — отвръщам аз, — но едва след като взема четиристотин хиляди рупии от вас. Трябват ми за лечението на Шанкар. Заразил се е с бяс.

— Ти си откачил! Да не мислиш, че ще ти дам толкова пари? — изписква тя.

— Ако не взема парите, до двайсет и четири часа Шанкар ще умре от хидрофобия.

— Не ме интересува, не ме закачай повече.

А след това изрича най-отвратителните думи, които някога съм чувал от нечия майка:

— Може би за него така ще бъде най-добре. Бедното момче ще се отърве от мъките. И да не си посмял да лъжеш, че ми е син — казва тя и хлопва вратата.

Стоя на стъпалата със сълзи в очите. Аз поне съм имал късмета майка ми да ме изостави още при раждането. Майката на Шанкар го е изхвърлила по средата на живота му, а сега отказваше и пръста си да мръдне, за да предотврати надвисналата над него смърт.

Връщам се при Шанкар с натежало сърце. Думите на Свапна Деви продължават да кънтят в ушите ми като удари на чук. Тя иска Шанкар да умре като бясно куче. Бедността за мен никога не е била такова проклятие, каквото е сега. Ще ми се да можех да обясня на кучето, което го бе ухапало, че преди да ръфне някого, е добре да провери дали този човек може да си позволи ваксината.

На следващия ден правя нещо, което не съм правил от десет години. Моля се. Отивам в храма на Дурга и поднасям цветя за оздравяването на Шанкар. После паля свещ в „Свети Йоан“. В „Кали Масджид“ скланям глава пред Аллах и го моля за милост към Шанкар. Но силата на молитвата се оказва недостатъчна. Шанкар агонизира цял ден, а болката обхваща на практика цялото му тяло. Дишането му става неравномерно.

Спуска се нощта. Безлунна е, но това не си личи в пристройката заради отразената светлина на хилядите лампи, запалени в „Свапна Палас“. Там се вихри тържество. Дошли са полицейският комисар, областният съдия и куп бизнесмени, видни обществени личности, журналисти и писатели. Във въздуха се носят тиха музика и смях. Чуваме звънтенето на чашите, жуженето на разговорите, подрънкването на монети. С изключение на тези звуци, в стаята ми цари зловеща тишина, нарушавана само от затрудненото дишане на Шанкар. На всеки половин час тялото му се разтърсва от силни конвулсии. Но най-много му пречи гъстата, жилава храчка, заседнала в гърлото му. Вече изпада в спазми само при вида на чаша вода. Най-лекият повей води до същия резултат.

Сред многото болести, от които може да умре човек, вероятно най-жестоката е хидрофобията, при която водата, предназначена да дава живот, причинява смърт. Дори раково болният може да храни някаква надежда, но този с бяс — никаква.

Наблюдавайки бавната смърт на Шанкар, си мисля само колко страшно безсърдечна е Свапна Деви — да позволи собствения й син да умре по такъв ужасен начин, докато самата тя се весели в дома си. Цяло щастие е, че метнах онзи „Колт“ в реката, в противен случай тази вечер вероятно щях да извърша още едно убийство.

С напредването на нощта конвулсиите на Шанкар зачестяват, той пищи от агония, а на устата му излиза пяна. Знам, че краят е близо.

Шанкар умира в един без тринайсет през нощта. Точно преди да си отиде, умът му за миг се прояснява. Улавя ръката ми и казва само една дума: „Раджу“. После стисва синята си тетрадка и проплаква: „Мамо, мамо“… след което затваря очи завинаги.

Агра се е превърнала в град на смъртта. В стаята ми има труп, а в ръцете си държа синя тетрадка. Безцелно прелиствам страниците и гледам скиците на безсърдечната майка. Не, не мога да я наричам „майка“, това би било обида за всички майки.

Не знам как да реагирам на смъртта на Шанкар. Бих могъл да пищя и викам като Бихари. Бих могъл да проклинам всички богове в небесата и всички земни сили. Бих могъл да разбия вратата, да хвърлям мебели, да ритна лампата отвън. След това да падна на земята и да се разплача. Но днес не ми идват сълзи. В корема ми бавно се надига нажежена ярост. Късам страници от тетрадката и ги правя на ситни парченца. После внезапно вземам Шанкар на ръце и тръгвам към осветеното имение.

Униформените пазачи ми препречват пътя, но когато виждат мъртвото тяло в ръцете ми, бързо ми отварят портата. Минавам по алеята, където една зад друга са паркирани скъпите коли на гостите. Стигам до резбованата врата, която е гостоприемно отворена. Пресичам мраморното фоайе и влизам в трапезарията, където тъкмо ще се поднася десертът. Щом гостите ме виждат, всички разговори моментално стихват.

Качвам се на масата и полагам тялото на Шанкар по средата, между ваниловия кейк и купата с расагула[10]. Сервитьорите стоят неподвижно като статуи. Елегантните бизнесмени се покашлят и неудобно шават по столовете си. Дамите се хващат за огърлиците си. Областният съдия и полицейският комисар ме гледат разтревожено. Свапна Деви, седнала на почетното място на масата, облечена в тежко копринено сари и обкичена с накити, изглежда, сякаш се задушава. Опитва се да си отвори устата, но гласните й струни са парализирани. Отправям към нея поглед, изпълнен с цялото презрение, на което съм способен, и заговарям:

— Свапна Деви, ако това е вашият дворец и вие сте неговата царица, посрещнете принца. Дойдох да ви донеса тялото на сина ви Кунвар Шанкар Сингх Гаутам. Той почина преди половин час, в пристройката, където го криехте през всичките тези години. Вие не платихте за лечението му. Не изпълнихте майчиния си дълг. Сега поне понесете отговорността си като хазяйка. Моля ви да платите за погребението на бедния си наемател.

След това кимвам на гостите, които гледат замръзнали и безмълвни, и излизам навън в студената нощ. По-късно чувам, че никой не е опитал десерта.

Смъртта на Шанкар ме разтърсва из основи. Спя, плача, после пак спя. Преставам да ходя в Тадж Махал и да се срещам с Нита. Не гледам филми. Натиснал съм бутона „Пауза“ на живота си. Около две седмици след кончината на Шанкар бродя из Агра като полудяло животно. Една вечер Шакил, студентът, ме открива пред стаята на Шанкар, втренчил поглед в ключалката, както пияница се взира в бутилка уиски. Обущарят Бихари ме намира край чешмата, а водата се стича не от нея, а от очите ми. Абдул, градинарят, ме улавя как обикалям на пръсти пристройката, както правеше Шанкар. Посред зима градът се превръща в гореща, безлюдна пустиня за мен. Опитвам се да се изгубя сред анархичния му хаос. Искам да се превърна в нечленоразделна сричка в неспирния му брътвеж, и почти успявам да се докарам до ступор.

Когато се събуждам, е твърде късно. Получило се е обаждане в телефонната станция и Шакил дотичва да ми каже.

— Раджу, Раджу, обади се някоя си Нита. Иска веднага да отидеш в Спешното отделение на болница „Сингханя“.

Сърцето ми засяда в гърлото и аз на бегом изминавам петте километра до болницата. Едва не се блъсвам в един лекар, почти ме удря болнична количка и накрая връхлитам в спешното, както инспектор се втурва посред въоръжен грабеж.

— Къде е Нита? — питам стреснатата сестра.

— Тук съм, Раджу — гласът на любимата ми е съвсем немощен. Лежи върху носилка зад една завеса. Поглеждам я и едва не припадам. Лицето й е покрито със синини, а устните й са особено изкривени, сякаш челюстта й е разместена. Два от зъбите й са в кръв, а лявото й око е с аркада.

— Кой? Кой ти стори това? — Не мога да позная собствения си глас.

— Един мъж от Мумбай. — На Нита й е трудно да говори. — Шиям ме прати в стаята му в хотел „Палас“. Завърза ме и ме обезобрази. Това, което виждаш по лицето ми, е нищо в сравнение с това, което направи с тялото ми.

Нита се обръща настрани и виждам дълбоки червени следи от колан по тънкия й гръб, сякаш някой я е бил с камшик. После вдига блузата си и на мен ми призлява. По гърдите й има белези от изгорено с цигара — като грозна сипаница по гладката мургава плът на гърдите й. Вече съм виждал такова нещо.

Кръвта ми кипва.

— Знам кой ти го е причинил! Каза ли си името? Ще го убия!

— Не знам как се казва, но беше висок и…

В този момент в стаята влиза Шиям, стиснал опаковка лекарства. Поглежда ме и откача.

— Копеле мръсно — изкрещява той и ме хваща за яката, — как смееш да идваш тук? Заради теб се случи това с Нита!

— Полудя ли, Шиям? — извиквам аз.

— Не, ти си лудият. Мислиш си, че Нита е твоя собственост и й казваш да се откаже от професията, да не се подчинява на клиентите. Знаеш ли колко плати този тип от Мумбай за нея? Пет хиляди рупии! Но сестра ми ти се е вързала, явно се е съпротивлявала и виж какво е станало. Нека ти кажа нещо. Ако искаш да видиш отново Нита, ела с четиристотин хиляди. Иначе можеш да забравиш за нея. Видя ли те пак да се навърташ около болницата, ще наредя да те убият. Вън!

Мога да убия Шиям още в този миг, да го хвана за гърлото и да изстискам последния дъх от дробовете му, да избода очите му с нокти. Но си спомням обещанието, което съм дал на Нита, и някак успявам да овладея гнева си. Не мога да понеса да гледам лицето на Нита. Тръгвам си, мислейки само за едно: някак си трябва да намеря четиристотин хиляди рупии. Но как?

Начертавам план и чакам сгоден случай, когато Свапна Деви няма да си е у дома. Две нощи по-късно виждам как откарват Рани Сахиба с нейната „Контеса“ към някое тържество в града. Вмъквам се в „Свапна Палас“ през една дупка в ограждащата я стена. Ладжванти ми е описала подробно разпределението и аз лесно откривам прозореца, който се отваря към спалнята на Свапна Деви. Отварям го и влизам в разкошната стая. Нямам време да се дивя на масивното, резбовано легло от орех, нито на тиковата тоалетка. Търся само голямата картина и скоро я откривам — с коне в ярки цветове, подписана от някой си Хюсеин. Бързо я свалям от пирона и виждам квадратната ниша в стената с вградения стоманен сейф. Поглеждам по левия ъгъл на дюшека, но там няма ключ. За момент губя самообладание, но с облекчение установявам, че ключът е под десния ъгъл. Пасва на ключалката и тежката вратичка бавно се отваря. Поглеждам вътре и получавам втори удар. На практика е празен. Няма изумрудени огърлици и златни гривни. Има само четири тънки пачки с банкноти, някакви документи и черно-бяла снимка на малко детенце. Няма нужда да се вглеждам внимателно, за да се сетя, че е на Шанкар. Не изпитвам никакви угризения, задето крада от сейфа. Натъпквам банкнотите в джобовете си, затварям вратичката и връщам картината и ключа по местата им, след което излизам така, както съм влязъл.

Бързо отивам в стаята си, заключвам вратата и сядам да преброя плячката. В четирите пачки има точно 399 844 рупии. Пребърквам си джобовете и откривам още 156 рупии. Заедно правят точно четиристотин хиляди. Изглежда, дори богинята Дурга ми е дала благословията си.

Поставям парите в кафяв книжен плик, стисвам го здраво в ръка и хуквам към болницата. На влизане в спешното отделение в мен се блъсва брадясал мъж на средна възраст с очила и разрошена коса. Падам на плочките и пликът се изплъзва от ръката ми. Парите се изсипват на пода. Мъжът ги вижда и в очите му проблясва маниакално пламъче. Започва да събира банкнотите като развълнувано дете. За секунда замръзвам — имам усещането, че се повтаря сцената на влаковия обир. След като ги събира обаче, мъжът ми ги връща и сплита ръце.

— Парите са твои, но аз те умолявам, братко, да ми ги заемеш. Спаси живота на сина ми. Той е само на шестнайсет. Няма да понеса да умре.

— Какво му е на сина ви?

— Ухапа го бясно куче. Има хидрофобия. Лекарят казва, че ще умре още тази нощ, освен ако не купя ваксина, наречена „РабКюр“; има я само в аптеката „Гупта“. Само че тя струва четиристотин хиляди рупии и няма никакъв начин учител като мен да събере такава сума. Знам, че ти имаш парите, братко. Моля те, спаси единствения ми син и ще ти бъда роб до живот казва той и заплаква като бебе.

— Тези пари са нужни за лечението на много скъп за мен човек. Съжалявам, че не мога да ви помогна — казвам аз и минавам през стъклената врата.

Мъжът се завтича след мен и ме настига, хващайки ме за краката.

— Моля те, братко, почакай. Само виж тази снимка. Това е синът ми. Кажи ми, как ще живея, ако той умре тази вечер?

Той държи цветна снимка на младо, хубаво момче с изразителни черни очи и топла усмивка на устните. Напомня ми на Шанкар и бързо отмествам поглед.

— Вижте, казах ви, че съжалявам. Моля ви, оставете ме на мира — казвам аз и издърпвам крака си от ръцете му.

Не се обръщам да видя дали продължава да ме гони, а бързам към леглото на Нита. На столове пред нея, като охранители седят Шиям и още един мъж от бардака. Ядат само от мокър вестник. Нита, изглежда, спи. Лицето й е цялото бинтовано.

— А? — обажда се Шиям, предъвквайки. — Защо си дошъл, копелдако?

— Имам парите, които поиска. Точно четиристотин хиляди рупии. Виж.

Показвам му пачките. Шиям подсвирва.

— Откъде ги открадна?

— Не е твоя работа. Дошъл съм да отведа Нита със себе си.

— Нита никъде няма да ходи. Лекарите казват, че ще са нужни четири месеца да се възстанови. И тъй като ти си виновен за състоянието й, добре би било да платиш и за лечението й. Трябва й пластична операция. Страшно е скъпа, ще ми излезе почти двеста хиляди. Затова ако наистина те интересува Нита, върни се с шестстотин хиляди или това приятелче тук ще ти види сметката.

Мъжът, който седи до Шиям, вади автоматично ножче от джоба си и обиграно го завърта между пръстите си. Устните му се разтягат в злобна усмивка, разкриваща пожълтените му от паан зъби.

В този момент осъзнавам, че Нита никога няма да бъде моя. Шиям никога няма да я пусне. Дори някак да успея да намеря шестстотин хиляди рупии, той ще вдигне цената на милион. Вцепенявам се, причернява ми. Усещам как ми се повдига. Когато се опомням, виждам мокър вестник на пода. Пред очите ми се изпречва реклама, изобразяваща мъж, който размахва няколко хилядарки. Под снимката се мъдри надпис: „Заповядайте в най-страхотното телевизионно шоу — «Кой ще спечели един милиард»! Телефонните ни линии са открити. Обадете ни се или ни пишете, за да станете щастлив победител в играта с най-големия джакпот на света!“ Адресът е „Прем Студио, Кхар, Мумбай“.

Значи, заминавам за Мумбай.

Излизам от спешното като в транс. Болничната миризма на дезинфектанти вече не дразни сетивата ми. Мъжът с очилата още е в коридора. Хвърля ми поглед, изпълнен с надежда, но този път не се опитва да ме спре. Може би се е примирил със смъртта на сина си. Кафявият плик още е в ръцете ми. Махвам му да се приближи. Той идва с тътреща се походка, като куче, което чака да му подхвърлят кокал.

— Вземете това — казвам аз и му подавам плика, — вътре има точно четиристотин хиляди рупии. Вървете да спасите сина си.

Мъжът взема парите, пада в краката ми и се разридава.

— Вие не сте човек, вие сте бог.

— Ако бях бог, нямаше да са ни нужни болници. Не, аз съм просто един дребен туристически гид с несъразмерно големи мечти — изсмивам се аз и се опитвам да продължа по пътя си, но той отново ме спира. Вади една визитка от протрития си портфейл и ми я подава.

— Парите, които ми дадохте, са заем и аз ще ви го върна, веднага щом мога. Но от този миг насетне съм ваш слуга.

— Не мисля, че ще имам нужда от услугите ви. Всъщност от никого нямам нужда в Агра. Заминавам за Мумбай — отвръщам аз разсеяно и мушвам картичката в джоба на ризата си.

Мъжът отново ме поглежда с разплакани очи, а после тичешком излиза от болницата и хуква към „Ракаб Гандж“ и денонощната аптека „Гупта“.

Тъкмо излизам от болницата, когато отпред със скърцане спира джип с мигащи червени светлини. От него изскачат един инспектор и двама полицаи. Отзад излизат още двама души с познати лица — единият е пазач в „Свапна Палас“, а другият е Абдул, градинарят. Пазачът посочва към мен.

— Инспектор сахиб, ето го Раджу. Той е откраднал парите на Рани Сахиба.

Инспекторът се обръща към подчинените си.

— След като не намерихме нищо в стаята му, парите трябва да са у него. Пребъркайте джобовете на този негодник.

Полицаите опипват ризата и панталоните ми. Намират малко пакетче дъвки, няколко ядки и монетата от една рупия, която май вече не ми носи късмет.

— Чист е, сахиб. Няма никакви пари — докладва един.

— Наистина ли? Нищо, все пак ще го отведем за разпит. Да разберем къде е бил тая вечер — грубо нарежда инспекторът.

— Зтиджоз хз? — питам аз с разкривена физиономия.

— Какво? Не разбрах — озадачава се инспекторът.

— Ку окска укдж кснз кси какпк.

— Какви са тия глупости? — ядосва се онзи. — Майтап ли си правиш с мен, копеле? Сега ще те науча аз.

Той понечва да вдигне палката си да ме удари, но Абдул се намесва.

— Моля ви, не го бийте, инспектор сахиб. Раджу си изгуби ума, след като почина приятелят му Шанкар. И онова момче така говореше.

— А, така ли било? Защо изобщо решихте, че той е виновникът? Нищо няма да измъкнем от него. Да си вървим.

И той махва на полицаите, после се обръща към мен.

— Прощавай за безпокойството, можеш да си вървиш у дома.

— Пдксиф укж — отвръщам аз, — пдксиф укж рзну хджид.

Седя на леглото на Смита, а от очите ми капят сълзи. Тя взема ръката ми в своята и леко я стисва. Виждам, че и нейните очи са плувнали в сълзи.

— Горкият Шанкар — казва тя, — каква ужасна смърт. От това, което казваш, ми се струва, че е бил аутист. А ти си минал през ада, Томас. Не си заслужавал толкова много болка.

— Моят ад е за предпочитане пред този на Нита. Само си представи какво е трябвало да изтърпи тя от дванайсетгодишна нататък.

Смита кимва.

— Да, представям си. Тя още ли е в Агра?

— Вероятно, но не съм сигурен. От четири месеца нямам вести от нея. Не знам дали някога ще я видя отново.

— Сигурна съм, че и това ще стане. Да видим сега предпоследния въпрос.

В студиото свети знак „Тишина“, но публиката отказва да се подчини. Сочат ме и развълнувано бъбрят. Аз съм малоумният келнер, заложил десет милиона рупии на един въпрос.

Прем Кумар се обръща към камерата.

— Преминаваме на въпрос номер единайсет за сто милиона рупии. Повярвайте, тръпки ме побиват, като си го помисля. Е, господин Томас, нервен ли сте?

— Не.

— Удивително! Седите тук, заложил десет милиона рупии, и не се забелязва и следа от притеснение. Помнете, че ако дадете грешен отговор, губите всичко. Но ако отговорите правилно, сто милиона ще бъдат ваши. Никой досега не е печелил подобна сума, дори от лотарията. Затова да видим дали тук и сега ще се пише историята. Ето го и единайсетият въпрос, който е от света на… — Прем Кумар прави пауза за по-драматичен ефект, после довършва изречението си, — английската литература!

Светва надпис „Аплодисменти“.

— Кажете ми, господин Томас, имате ли някакви познания за английската литература? Чели ли сте английски книги, пиеси, стихове?

— Ами мога да ви изрецитирам „Бее, бее, черна овчице“, ако това разбирате под английска поезия.

Публиката избухва в смях.

— Трябва да призная, че имах предвид нещо по-сложно, но няма значение. Сигурно сте чували за Шекспир?

— Шейх кой?

— Нали знаете, Бардът от Ейвън, великият драматург? Ах, как ми се иска да се върна в студентските си години, когато прекарвах цялото си време, играейки в пиеси на Шекспир. Помните ли „Хамлет“? „Да бъдеш или не? Туй е въпросът. Дали е по-достойно да понасяш стрелите на свирепата съдба, или обнажил меч, да се опълчиш срещу море от мъки и в таз битка да ги зачеркнеш всички?“[11] Но стига толкова за мен. Сега господин Томас трябва да отговори на следващия въпрос за астрономическата сума от сто милиона рупии. В коя драма на Шекспир откриваме действащото лице Кратун[12]? А)"Крал Лир", Б) „Венецианският търговец“, В) „Напразни усилия на любовта“ или Г) „Отело“?

Започва музикалният сигнал. Аз гледам с празен поглед.

— Кажете ми, господин Томас, имате ли изобщо някаква представа за какво говорим?

— Не.

— Не ли? Какво предлагате тогава? Трябва да дадете някакъв отговор, дори да изберете с хвърляне на монета. Кой знае, ако късметът ви още е с вас, може да уцелите правилния отговор и да спечелите сто милиона рупии. Какво решавате?

Умът ми е вцепенен. Знам, че най-накрая съм загубил. Размишлявам трийсет секунди и решавам.

— Ще използвам „Спасителна лодка“.

Прем Кумар ме поглежда въпросително. Сякаш е забравил, че съществува такова нещо като „Спасителна лодка“. Най-после се усеща.

— Спасителна лодка! Да, разбира се, вие все още разполагате и с двете си „Спасителни лодки“. Коя бихте желали да използвате? Можете да поискате „50 на 50“ или „Помощ от приятел“.

Отново съм объркан. Към кого да се обърна за подобен въпрос? Салим ще знае, колкото и аз. Собственикът на бара, в който работя, се ориентира в творчеството на Шекспир, колкото пияницата — за посоката. На жителите на Дхарави литературата е толкова чужда, колкото честността — на полицаите. Само отец Тимъти можеше да ми помогне, но той е мъртъв. Дали да не поискам „Елиминация“? Пъхам ръка в джоба си, за да извадя доверената си монета, и с изненада напипвам ръбовете на малко картонче. Вадя го. Това е визитна картичка, на която пише: „Утпал Чатерджи, учител по английски език, училище «Свети Йоан», Агра“ и телефонен номер. Отначало не мога да схвана. Не си спомням никого с това име, нито пък знам как визитката се е озовала в джоба ми. Изведнъж ми проблясва сцената в болницата: очилатият, рошав мъж с шестнайсетгодишния син, който умираше от хидрофобия. От устните ми излиза неволен вик.

Прем Кумар го чува и остро ме изглежда.

— Какво казахте?

— Попитах дали бихте позвънили на този господин? — и аз му подавам картичката. — Ще използвам „Помощ от приятел“.

Прем Кумар върти картичката между пръстите си.

— Ясно. Значи познавате човек, който може да ви помогне за този въпрос.

На лицето му е изписано тревожно изражение. Споглеждат се с продуцента. Онзи разперва ръце. На екрана светва надпис „Спасителна лодка“, придружен от анимация — по вълните се носи лодка, един плувец вика за помощ и му хвърлят червен буй.

Прем Кумар взема един безжичен телефон изпод масата и ми го подава.

— Заповядайте. Можете да питате каквото желаете, когото желаете. Но помнете, че имате само две минути на разположение. Времето ви започва да тече… — той поглежда часовника си, — сега!

Вземам апарата и набирам номера от картичката. Вече звъни в Агра. Само дето си звъни ли, звъни, а никой не вдига. Минава половин минута. Напрежението в студиото е така нагнетено, с нож да го разрежеш. Публиката ме наблюдава със стаен дъх. За тях аз съм като играч на трапец в цирка, който изпълнява номер на голяма височина без спасителна мрежа отдолу. Един погрешен ход и играчът е мъртъв. Още деветдесет секунди и ще изгубя сто милиона рупии.

Точно когато се каня да затворя, някой отсреща вдига. Остава ми още една минута.

— Ало?

— Добър ден. Мога ли да говоря с господин Утпал Чатерджи?

— На телефона.

— Господин Чатерджи, обажда се Рам Мохамад Томас.

— Рам Мохамад… чий?

— Томас. Може би не знаете името ми, но аз ви помогнах в болница „Сингханя“, където бе приет синът ви. Помните ли?

— О, боже! — изведнъж тонът му напълно се променя. — Четири месеца ви издирвам. Слава на Бога, че се обаждате. Вие спасихте живота на сина ми, представа си нямате колко…

Аз го прекъсвам.

— Вижте, нямам много време. Участвам в едно шоу и имам нужда бързо да отговорите на един въпрос вместо мен.

— Въпрос? Да, разбира се, каквото кажете.

Остават по-малко от трийсет секунди. Всички очи са вперени в часовника на стената, отброяваш секундите.

— Кажете ми, много бързо, в коя пиеса на Шекспир има герой на име Кратун? А) „Крал Лир“, Б) „Венецианският търговец“, В) „Напразни усилия на любовта“ или Г) „Отело“?

Секундите минават, а Чатерджи мълчи.

— Господин Чатерджи, можете ли да ми кажете отговора?

Когато остават само петнайсет секунди, той казва:

— Не знам.

Аз съм шокиран.

— Моля?

— Съжалявам, но не знам. Или по-точно, не съм сигурен. Не си спомням да е имало такъв герой във „Венецианския търговец“ и „Отело“. Трябва да е или от „Крал Лир“, или от „Напразни усилия на любовта“.

— Но аз мога да дам само един отговор.

— Тогава заложете на „Напразни усилия на любовта“. Но както казах, не съм съвсем сигурен. Съжалявам, че не можах да по…

Прем Кумар прекъсва връзката.

— И аз съжалявам, господин Томас. Двете ви минути изтекоха. Сега трябва да дадете отговор.

Музиката вече не звучи напрегнато; по-скоро е смразяваща. Потъвам в дълбок размисъл.

— Господин Томас, колко добре познавате този господин Чатерджи? — интересува се Прем Кумар.

— Срещал съм го само веднъж.

— А добър учител ли е?

— Представа си нямам.

— Е, можете ли да се доверите на отговора му, или ще заложите на собствения си инстинкт?

Аз вземам решение.

— Ще заложа на инстинкта си, а той ми казва да се доверя на отговора, даден от господин Чатерджи. „В“, „Напразни усилия на любовта“.

— Помислете си добре. Нали помните, че ако ми дадете грешен отговор, не само няма да спечелите сто милиона рупии, но ще изгубите и вече натрупаните десет милиона.

— Окончателният ми отговор е „В“.

— Абсолютно, стопроцентово ли сте сигурен?

— Да.

— Ще ви попитам пак. Абсолютно, стопроцентово ли сте сигурен?

— Да.

Следва барабанно кресчендо. Правилният отговор светва на екрана.

— Боже мили, „В“ е. Абсолютно, стопроцентово вярно! — Прем Кумар се изправя. — Рам Мохамад Томас, вие сте първият човек в това шоу, който печели сто милиона рупии. Дами и господа, днес написахме историята! Сега просто трябва да си отдъхнем!

Публиката полудява. Всички стават на крака и ръкопляскат повече от минута.

Лицето на Прем Кумар е почервеняло и плувнало в пот.

— Как се чувствате? — пита той.

— Ку бззг кнзксп!

Прем Кумар изглежда озадачен.

— Прощавайте, какво казахте?

— Казах, че се чувствам страхотно — отвръщам аз. Виждам как отгоре ми се усмихва Шанкар. Може би богинята Дурга наистина ме закриля тази вечер.

[1] Популярно индийско ястие без месо. — Бел.прев. ↑

[2] Търговци — Бел.прев. ↑

[3] Евтин ресторант с традиционна кухня. — Бел.прев. ↑

[4] Тадж Махал е едно от новите седем чудеса на света. — Бел.прев. ↑

[5] Индийски писател, поет, философ, педагог, композитор, първият азиатец, удостоен с Нобелова награда за литература през 1913 г. — Бел.ред. ↑

[6] Индийска марка коли. — Бел.прев. ↑

[7] Печка — Бел.прев. ↑

[8] Ядка от арека, обвита в листо от бетел: използва се за освежаване на дъха или като лек стимулант. — Бел.прев. ↑

[9] Характерна поетична форма — Бел.прев. ↑

[10] Млечен десерт — Бел.прев. ↑

[11] Шекспир, У. Хамлет. Прев. Валери Петров. — Изд. Отечество, 1985. — Бел.прев. ↑

[12] Шекспир, У. Събрани съчинения, т.1. Прев. Валери Петров. — Изд. Захари Стоянов, София, 1997. — Бел.ред. ↑

Тринайсетият въпрос
1 000 000 000

Още сме в рекламна пауза. Прем Кумар стои в ъгъла и разговаря с дългокосия продуцент. Аз оглеждам студиото, красивите декори, прожекторите, многобройните камери, озвучителните системи. Много зрители от публиката ме наблюдават — сигурно се чудят какво ми се върти из ума.

Прем Кумар приключва консултацията и се приближава към мен. На лицето му е изписана злобна усмивка.

— Томас, не знам как успяхте да отговорите на единайсетте въпроса дотук, но няма начин да се справите с последния.

— Ще видим.

— Определено. Пригответе се да изгубите всичко — казва той и сяда на мястото си.

Светва надписът „Аплодисменти“. Започва музикалният сигнал. Публиката шумно ръкопляска.

Прем Кумар поглежда в камерата.

— Дами и господа, стоим на прага на исторически момент, който ще бъде запомнен не само от зрителите на това шоу, но и от идните поколения. Рам Мохамад Томас, осемнайсетгодишен келнер от Мумбай, стигна по-далеч от всички досегашни участници в играта. Сега той е на път да отбележи нов рекорд. Ако отговори правилно на дванайсетия въпрос, той ще спечели най-голямата награда в историята — един милиард рупии. Ако обаче не успее да даде правилен отговор, ще изгуби най-голямата сума, която някой е успявал да пропилее за шейсет секунди — сто милиона рупии. И в двата случая това е паметно събитие. Така че прояснете умовете си, изпълнете сърцата си и нека заедно поздравим още веднъж тазвечерния ни състезател, господин Рам Мохамад Томас!

Отново светва надписът „Аплодисменти“. Всички, включително Прем Кумар, стават на крака и ръкопляскат.

Не мога да не се възхитя на тактиката на предаването. Отдават ми почести, преди да ме изпратят без пукната пара. Охранват ме като агне с ласкателство, преди да ме заколят със следващия въпрос. Очакваният и страшен миг най-сетне е настъпил. Поемам си дълбоко дъх и се приготвям да се срещна със съдбата си.

— Дами и господа, ще задам въпрос номер дванадесет, последният в играта, за един милиард долара — най-голямата награда, предлагана някога в историята на планетата. Не забравяйте, че сме в последния кръг, при който състезателят или печели, или губи всичко. А сега, без повече приказки, ето го и последния въпрос за вас, господин Томас. Той е от света на историята. Всички знаем, че Мумтаз Махал е била съпругата на император Шах Джахан, и че в нейна памет той е построил прочутия Тадж Махал. Но как се е казвал бащата на Мумтаз Махал? Ето ви въпрос за един милиард рупии. Възможностите ви, господин Томас, са: А) Мизра Али Кули Бег, Б) Сираджудаулах, В) Асаф Джах или Г) Абдур Рахим Хан Ханан. Внимателно помислете. Помнете, че стоите на исторически кръстопът. Знам, че ви е нужно време да разсъждавате за отговора, затова ще направим кратка рекламна пауза. Дами и господа, непременно останете с нас.

Светва надписът „Аплодисменти“ и отново зазвучава музикалният сигнал.

Прем Кумар се ухилва насреща ми.

— Хванах ви, а? Няма начин да отговорите на този въпрос, освен ако нямате докторска степен по средновековна история. Така че кажете „сбогом“ на стоте милиона, които спечелихте, и се пригответе да се върнете към кариерата си на келнер. Кой знае, може тия дни да намина към бар-ресторант „При Джими“. И какво ще ми предложите? Пиле в масло или агнешко виндалу[1]?

Аз отвръщам на усмивката му.

— Може и да нямам докторска степен по история, но знам отговора на въпроса.

— Моля? Шегувате се, предполагам?

— Ни най-малко. Отговорът е Асаф Джах.

Прем Кумар се втрещява.

— Как… откъде знаете?

— Знам го, защото две години съм работил като гид в Тадж Махал.

Лицето на Прем Кумар добива пепелявосив цвят. За първи път на него се изписва страх.

— Вие… вие правите някаква магия — казва той и се втурва към продуцента. Двамата трескаво си шепнат. Прем Кумар маха с ръце към мен. После някой им донася една дебела книга и двамата се втренчват в нея. Минават десет минути. Публиката става неспокойна. Накрая водещият се връща на мястото си. Изражението му е безстрастно, но знам, че вътрешно се гърчи.

Светва надписът „Аплодисменти“, зазвучава музикалният сигнал.

— Дами и господа, преди рекламата зададох въпрос за името на бащата на Мумтаз Махал. Сигурен съм, че всички сте помислили, че това е бил последният въпрос, но грешите.

Публиката е смаяна. Аз съм поразен. Още един въпрос ли ще има? Въздухът се изпълва с напрежение. Прем Кумар продължава:

— Това не само че не беше последният въпрос, но изобщо и не беше въпрос. Просто записваме реклама за „Мумтаз Тий“, един от спонсорите на шоуто. По тази причина трябваше да включим такъв въпрос.

Зрителите шушукат помежду си. Чува се сподавен смях. Някой извиква:

— Успяхте да ни заблудите, господин Кумар!

Напрежението се разсейва. Отново светва надпис „Аплодисменти“.

Само аз не се усмихвам. Вече съм сигурен, че това шоу се ръководи от изпечени мошеници.

Появява се знакът „Аплодисменти“, започва музикалният сигнал. Прем Кумар говори на камерата:

— Дами и господа, сега ще задам въпрос номер дванадесет — последният въпрос за един милиард рупии, най-голямата награда на света. Помнете, че сме в кръг „Игра или плащане“, така че състезателят или печели, или губи всичко. Е, без повече суетня, господин Томас, последният въпрос е от света на… класическата музика! В коя тоналност е написана Соната №29 за пиано на Бетовен, Опус 106, известна още като „Хамерклавир“? А) Си бемол мажор, Б) Сол минор, В) Ми бемол мажор или Г) До минор? Внимателно помислете. Помнете, че стоите на исторически кръстопът. Това е най-важното решение в живота ви. Знам, че ви е нужно време да разсъждавате за отговора, затова ще направим кратка рекламна пауза. Дами и господа, непременно останете с нас.

Светва надписът „Аплодисменти“. Прем Кумар ме поглежда с лукава усмивка. Зрителите започват да си бъбрят.

Прем Кумар става.

— Отивам зад ъгъла. Ей сега ще се върна.

Аз също се изправям.

— Налага се да отида до тоалетната.

— Тогава елате с мен. Правилникът постановява състезателят да бъде придружаван навсякъде.

Намирам се в обляната от флуоресцентна светлина баня. Всичко е съвсем чисто. Плочките лъщят от белота. Огледалата са огромни. И няма никакви графити по стените.

Двамата с Прем Кумар сме сами. Той си свири с уста, докато уринира. После забелязва, че го гледам.

— Какво стоиш? Не ми казвай, че последният въпрос така те е затруднил, че си забравил как се пикае. — Отмята глава назад и се смее. — Колко лошо, че всичко трябваше да свърши така. Но без помощта ми отдавна да си изхвърчал, още на втория въпрос, само с хиляда рупии. Какво ще кажеш тогава да сключим сделка? Обещавам утре, като дойда в ресторанта, да ти оставя бакшиш от хиляда рупии. Повярвай ми, ще го направя. — И ми се усмихва покровителствено.

— Никаква услуга не си ми направил — отвръщам аз.

Прем Кумар остро ме поглежда.

— Какво искаш да кажеш?

— Че не съм в това шоу, за да печеля пари. Не, много съм далеч от тази мисъл. — И аз красноречиво поклащам глава. — Не, тук съм, за да си отмъстя.

Струята в писоара изведнъж секва. Прем Кумар си затваря ципа и ме поглежда косо.

— Да си отмъстиш ли? В какъв смисъл? На кого?

— На теб.

Правя крачка назад и вадя пистолет от колана си. Малък револвер, съвсем компактен, не по-голям от юмрука ми. Стисвам го здраво и го насочвам към него.

Кръвта се дръпва от лицето на Прем Кумар.

— Допускате грешка, господин Томас. Никога не сме се срещали — преминава отново на „вие“ той, почти шепнейки.

— О, не, ти допусна грешка. Срещнахме се веднъж, пред апартамента на Нилима Кумари. Ти излезе по сини дънки и бяла риза, с кървясали очи и немита коса. Носеше пачка банкноти, които беше изтръгнал от Нилима Кумари, и въртеше ключове за кола между пръстите си. Ти я съсипа. Но това не ти стигаше. Стори същото и с любимата ми Нита.

— Нита ли? — Прем Кумар повдига вежди. — Това име нищо не ми говори.

— Тя едва не умря в Агра заради теб, сега е твой ред — казвам аз и стисвам още по-здраво пистолета.

Прем Кумар е втренчил нервен поглед в ръката ми. Опитва се да спечели време.

— Агра ли казахте? Аз от месеци не съм бил там.

— Нека опресня паметта ти. Преди четири месеца си отседнал в хотел „Палас“. Поискал си момиче в стаята си. Вързал си я. След това брутално си я пребил и си я изгорил с цигара, точно както и Нилима Кумари.

Виждам как брадичката му се разтреперва. После свива устни.

— Тя беше проститутка, за Бога. Платих й пет хиляди рупии. Дори името й не знам.

— Името й е Нита — казвам аз и вдигам пистолета.

Прем протяга ръце.

— Не, не… — той отстъпва назад. Десният му крак попада в един отворен канал зад гърба му. — Не стреляйте… пуснете това нещо, моля ви. — Той млъква, за да си извади крака от канала.

Аз насочвам дулото право към сърцето му. Виждам, че целият трепери.

— Заклех се, че ще отмъстя на човека, наранил Нита. Но не знаех как ще те открия. И тогава видях рекламата в един вестник в Агра. На нея се виждаше маймунското ти ухилено лице, приканващо хората да участват в шоуто в Мумбай. Затова сега съм тук. Щях да те застрелям при първия въпрос, на който не успея да отговоря, но по някакво чудо стигнах до дванайсетия. Така че, като ми помогна с втория въпрос, ти не ми направи никаква услуга, просто малко удължи живота си. Сега обаче няма измъкване.

— Чуйте ме — умолява ме Прем Кумар с пресипнал глас, — наистина се държах лошо с Нилима Кумари и бях груб с онази проститутка в Агра. Но какво ще спечелите, като ме застреляте? Няма да си вземете парите. Оставете пистолета и ви обещавам, че ще ви оставя да вземете голямата награда. Само си помислете, ще разполагате с богатство, надхвърлящо най-смелите мечти на келнер като вас.

Аз горчиво се изсмивам.

— И какво ще правя с него? На човек в крайна сметка са му нужни само два метра плат да увият тялото му.

Той побледнява и се опитва да се предпази с ръце.

— Моля те, не натискай спусъка. В мига, в който ме убиеш, ще бъдеш арестуван. И ще те обесят. Ти също ще умреш.

— И какво от това? Бездруго живея само за отмъщението.

— Моля те, обмисли добре положението, Томас. Кълна се, че ако пощадиш живота ми, ще ти кажа отговора на последния въпрос. Ще станеш най-големия ни победител.

— Аз няма да се върна в студиото, но и ти няма да го направиш — казвам аз и махам предпазителя.

Прем Кумар трепери като лист. Виждам го що за страхливец е. Хваща се за стената зад себе си и стисва очи. Най-после настъпва мигът, който чакам от четири месеца. Прем Кумар стои пред мен, а аз държа зареден пистолет в ръка. Оръжието е добро. Изпробвах го, откатът е минимален. Трудно ще пропусна от упор.

Увеличавам натиска върху спусъка, но колкото повече натискам, толкова повече съпротивление усещам. Сякаш пръстът ми се вкаменява.

По филмите изглежда, че да убиеш човек е лесно, като да спукаш балон. Бум, бум, бум… стрелят на поразия. Убиват хората като мухи. Дори новоизлюпеният герой, който никога не е пипал пистолет, може да избие десетима от сто и петдесет метра разстояние. Но в реалния живот е съвсем друго. Лесно е да вдигнеш зареден пистолет и да го насочиш в лицето на човек. Но когато осъзнаеш, че това е истински куршум, който ще прониже истинско сърце, и че алената течност ще бъде кръв, а не кетчуп, няма как да не премислиш. Не е лесно да се убива. Трябва да изключиш мозъка си. Например, с помощта на алкохол. Или ярост.

Затова се опитвам да събера всичкия си гняв. Припомням си всичко, довело ме дотук. През ума ми се носят образите на Нилима Кумари и Нита. Виждам черните белези от изгорено по тялото на Нилима, червените резки по шията на Нита, синините по лицето й, аркадата на окото, разбитата челюст. Но вместо с гняв, спомените ме изпълват с тъга, и вместо от дулото да излети куршум, усещам как в очите ми напират сълзи.

Опитвам се да мисля за друго. За всички унижения, които съм претърпял, за всички болки и обиди. Виждам окървавения труп на отец Тимъти, най-добрия човек, когото някога съм познавал, и безжизненото тяло на Шанкар, най-милото момче, което съм срещал. Спомням си продавачите на страдание, преминали през живота ми. В мозъка ми бръмчат образите на Свапна Деви, Шантарам и Маман, и аз се опитвам да събера всички тези емоции накуп, само за част от секундата, в която да изстрелям куршума. Въпреки усилията си, осъзнавам, че не мога да стоваря вината за всички свои нещастия върху мъжа, който стои пред мен. Не откривам достатъчно гняв у себе си, за да оправдая смъртта му.

Осъзнавам, че колкото и да се мъча, не мога да убия хладнокръвно дори злодей като Прем Кумар.

Свалям пистолета.

Всичко това става за не повече от половин минута. Прем Кумар е стискал очи през цялото време, но като не чува изстрел, отваря едното си око. Поти се като куче. Гледа ме с празен поглед. Аз държа пистолета, а на лицето ми е изписана нерешителност.

Накрая отваря и двете си очи.

— Благодаря ти, че пощади живота ми, Томас — казва той, а гърдите му силно се повдигат. — В замяна ще ти кажа отговора на последния въпрос. Ти вече спечели съвсем честно. Въпросът за Мумтаз Махал си беше наистина дванадесетият въпрос, а ти знаеше отговора. Но сега ще ти кажа и какво да отговориш на новия въпрос.

— А аз как да бъда сигурен, че няма пак да го смениш в последния момент?

— Нали пистолетът си е у теб. Но повярвай ми, няма да се наложи да го използваш, защото сега искрено желая да спечелиш. А един милиард рупии са си един милиард рупии. И ти ще ги получиш в брой.

За първи път се изкушавам от перспективата да взема тези пари. С един милиард мога да постигна много неща. Да откупя свободата на Нита. Да изпълня мечтата на Салим да стане кинозвезда. Да внеса радост в живота на хиляди сираци и бездомни деца като мен. Мога да имам красиво червено „Ферари“. Вземам решение. То е „да“ на единия милиард рупии и „не“ на убийството.

— Добре, какъв е отговорът?

— Ще ти кажа.

Прем Кумар свежда поглед и замлъква.

— Какъв е проблемът? — питам аз.

— Сетих се, че ако ти кажа отговора, това ще бъде нарушение на договора и на правилата на шоуто. Наградата ти ще бъде анулирана. — Той клати глава. — Не, няма да ти кажа отговора.

Аз се обърквам.

На лицето на Прем Кумар грейва усмивка.

— Казах, че не мога да ти разкрия отговора, но в договора ми нищо не пише за намек. Сега слушай внимателно. Веднага след края на шоуто отивам на гарата, за да се кача на влака. Имам покани от четирима приятели, които живеят в Аллахабад[2], Барода, Кочин и Делхи, но мога да гостувам само на единия. Решил съм да отида в Аллахабад, за да отмия греховете си в свещените води на Сангам[3]. Разбра ли?

— Да — кимвам аз.

Излизаме от тоалетната и се връщаме по местата си. Прем Кумар ме гледа неспокойно. Чудя се дали ще удържи на думата си. Когато сядам, всички ръкопляскат. Пистолетът ми убива в страничния джоб. Слагам ръка върху него.

Появява се надпис „Тишина“.

Прем Кумар се обръща към мене.

— Господин Рам Мохамад Томас, преди прекъсването за реклами ви зададох последния, дванадесети въпрос, за един милиард рупии. Сега ще го повторя. В коя тоналност е Соната №29 за пиано на Бетовен, Опус 106, известна още като „Хамерклавир“? А) Си бемол мажор, Б) Сол минор, В) Ми бемол мажор или Г) До минор? Готов ли сте с отговора?

— Не.

— Не ли?

— Искам да кажа, че не знам отговора на въпроса.

Камерата показва лицето ми на цял екран. Откъм публиката се чуват ахкания.

— Е, господин Томас, както вече казах, намирате се на исторически кръстопът. Единият път ще ви отведе към невъобразимо богатство и щастие; другият просто ще ви върне в отправната точка. Така че ако налучквате, внимавайте. Можете да спечелите или да загубите всичко. Това е най-важното решение в живота ви.

— Искам да използвам „Спасителна лодка“.

— Добре, все още разполагате с „Елиминация“. Ще премахнем два от грешните отговори, така че ще останат само един правилен и един грешен отговор. Така ще имате петдесет на петдесет шанс да уцелите верния.

На екрана се появява надпис „Спасителна лодка“ и познатата анимация с лодката, плувеца и червения буй. След това отново се изписва целият въпрос. После два от отговорите изчезват и остават да светят само А) и В).

— Ето — казва Прем Кумар, — или „А“, или „В“. Кажете ми правилния отговор и ставате първия човек в историята, спечелил един милиард рупии. Кажете ми грешния и ставате първия човек в историята, изгубил сто милиона рупии за по-малко от минута. Какво е решението ви?

Аз вадя щастливата си монета.

— Ези — „А“, тура — „В“. Става ли?

Публиката ахва от дързостта ми. Прем Кумар кимва. Пламъчето в очите му се завръща.

Подхвърлям монетата.

Всички очи я следят, докато се върти. Това е сигурно единствената монета в света, от която зависят един милиард рупии. Тя пада на масата, преобръща се още веднъж и замръзва. Прем Кумар се навежда да я види и обявява:

— Ези!

— В такъв случай отговорът ми е „А“.

— Абсолютно сигурен ли сте, господин Томас? Все още можете да промените отговора си на „В“, ако желаете.

— Монетата избра. Отговорът е „А“.

— Абсолютно, стопроцентово ли сте сигурен?

— Да.

Следва барабанно кресчендо. Правилният отговор светва на екрана — за последен път.

— „А“ е! Абсолютно, стопроцентово вярно! Господин Рам Мохамад Томас, вие написахте историята, като спечелихте най-големия джакпот на света! Един милиард рупии са ваши и ще ви бъдат изплатени в най-кратък срок! Дами и господа, моля ви горещо да аплодирате най-великия победител на всички времена!

От тавана се посипват конфети. Сцената се къпе в светлините на червени, зелени, сини и жълти прожектори. В продължение на цели две минути всички стоят на крака и ръкопляскат. Чуват се подсвирквания и викове. Прем Кумар се покланя като магьосник. После лукаво ми намига. Аз не отвръщам.

Изведнъж се появява продуцентът и отвежда водещия. Разменят си нагорещени реплики.

Хюстън, мисля си аз, имаме проблем.

Смита поглежда часовника си и се надига от леглото.

— Леле! Какво шоу, какъв разказ, каква нощ! Е, вече знам как си спечелил един милиард рупии. Подхвърлянето на монетата накрая беше само за ефект, нали? Знаел си, че отговорът е А.

— Да. Но ти реши дали заслужавам наградата. Нищичко не скрих от теб. Споделих ти всичките си тайни.

— А аз мисля, че е честно да узнаеш и моята. Сигурно се чудиш коя съм и защо така внезапно се появих в полицейския участък.

— Да, но реших да не поставям чудото под съмнение.

— Аз съм Гудия. Момичето, на което помогна в чаула. И недей да се каеш, че си убил баща ми. Той само си счупи крака, но това му намести мозъка. Повече не ме е закачал. Всичко дължа на теб. Години наред се опитвах да те открия, но ти просто беше изчезнал. И вчера изведнъж видях името ти във вестника. Полицията арестувала младеж на име Рам Мохамад Томас. Знаех си, че не може да има друг Рам Мохамад Томас, и веднага дотичах в участъка. Смятай го за малка отплата за това, което ти стори за мен.

Облива ме вълна от чувства. Хващам Смита за ръката, усещам плътта й, от очите ми бликват сълзи. Прегръщам я.

— Всички твои проблеми са и мои, Рам Мохамад Томас. — На лицето на Смита е изписана свирепа решителност. — Ще се боря за теб, както ти се бори за мен.

[1] Лютиво ястие с месо и сос. — Бел.прев. ↑

[2] Град в североизточна Индия (щата Утар Прадеш), с преобладаващо индуистко население въпреки мюсюлманското му име. Родно място на автора на книгата. — Бел.прев. ↑

[3] Мястото, където се сливат трите свещени реки Ганг, Ямуна и митичната подземна река на мъдростта Сарасвати. — Бел.прев. ↑

Епилог

Шест месеца са изминали от най-дългата нощ в живота ми.

Смита удържа на думата си. Бори се за мен така, както майка се бори за децата си. Първо се разправи с полицията. Доказа, че нямат основания за задържането ми. Откри, че никой не е и чувал за убития дакойт във влака и че няма следствие. Така че безименният дакойт си остана без име и в смъртта.

После се захвана с компанията, продуцираща шоуто. Заплашваха ме със съд за измама, но Смита доказа, че записът на предаването ясно сочи, че съм законен победител. След четири месеца разтакаване бяха принудени да признаят, че нямат основания повече да бавят изплащането на наградата.

Не получих целия милиард. Взех малко по-малко. Известна сума си прибра правителството. Било „данък върху наградите от телевизионни игри“. След плащането на огромната сума компанията, продуцираща шоуто, фалира. Така аз станах първия и последен победител в това предаване.

Прем Кумар умря два месеца по-късно. Според полицията се самоубил, като напълнил колата си с газ. В пресата обаче се появиха и съмнения, че работата не е толкова чиста. Лично моето предчувствие е, че гадовете, финансиращи шоуто, са си отмъстили на него.

Отдавна бях разбрал, че мечтите имат власт само над собствения ти ум, но с пари можеш да владееш и умовете на другите. След получаването на наградата обаче установих, че парите имат ефект дори върху полицията. И така, придружен от солиден контингент полицаи, един ден миналия месец посетих Горегаон и голямата порутена сграда в двора с малката градинка и двете палмови дръвчета. Полицията арестува петима души и освободи тридесет и пет сакати дечица. Сега всички те се радват на грижите на известна международна благотворителна организация за деца.

Миналия месец осигурих и освобождаването на Ладжванти от затвора и сега тя живее при мен в Мумбай. Миналата седмица се завърна от сватбата на сестра си Лакшми в Делхи, където тя се омъжи за високопоставен чиновник в индийската администрация. Семейството на жениха не искало зестра, но Ладжванти все пак изпрати сестра си с една „Тойота Корола“, тридесет и две инчов телевизор „Сони“, двадесет костюма „Реймонд“ и един килограм златни накити.

Салим получи ролята на седемнадесетгодишен студент, главен герой в комедия на режисьора Чимпу Дхаван, и сега е зает със снимки в студио Мехбууб. Мисли си, че продуцентът е мъж на име Мохамад Бхат, но всъщност съм аз.

Любовта на живота ми е с мен в Мумбай. Сега тя е моя законна съпруга, с истинска фамилия. Нита Мохамад Томас.

Двамата със Смита се разхождаме по Морската алея. Духа приятен ветрец, който от време на време донася пръски от гигантските вълни на океана, разбиващи се в скалите. Бавно-бавно ни следва униформеният шофьор с „Мерцедес Бенц“, пазейки почтителна дистанция. Отзад на „Мерцедеса“ има лепенка с надпис, гласящ: „Другата ми кола е Ферари“.

— Искам да те питам нещо — казвам аз на Смита.

— Давай.

— Онази вечер, когато ме спаси от полицейския участък, защо не ми каза веднага, че си Гудия?

— Защото исках да чуя историята ти и да разбера истината. Едва когато разказа собствената ми история, без да знаеш, че стоя пред теб, бях сигурна, че ми казваш истината, цялата истина и нищо друго, освен истината. Затова и в самото начало ти казах, че няма нужда да се кълнеш върху никакви книги. Аз ти бях свидетел, така, както ти на мен.

Аз кимам с разбиране.

— Може ли и аз да те питам нещо? — продължава Смита.

— Разбира се.

— Същата онази вечер, когато те заведох у дома, ти подхвърли монета. Защо?

— Не знаех дали да ти се доверя, затова заложих на монетата. Ези — щях да ти разкажа всичко, тура — щях да се сбогувам. Беше ези.

— Значи, ако се беше паднало тура, нямаше да ми разкажеш историята си?

— Нямаше да се падне тура.

— Толкова ли силно вярваш в късмета?

— Че какво общо има късметът? Ето, разгледай я. — Аз вадя монетата от джоба си и й я подавам.

Тя я поглежда и завърта между пръстите си. После пак я обръща.

— Ама тя… тя има ези и от двете страни!

— Именно. Това е щастливата ми монета. Но както казах, късметът няма нищо общо.

Вземам си обратно монетата и я хвърлям високо във въздуха. Тя проблясва в тюркоазното небе и пада в океана, потъвайки в безмерните му дълбини.

— Защо изхвърли щастливата си монета?

— Защото вече не ми е нужна. Щастието идва отвътре.

Заслуги

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.